Робин Гидиън
Страстната робиня на пирата

Превод от английски: [Неизвестен], 1992

chitanka.info

Първа глава

1817 г.

— Какво става с вас, господа? Защо не се готвите за бой? — попита Лорин Мастърс. Катранените й очи стрелкаха ту приближаващия се пиратски кораб, ту подплашените лица на моряците от кораба „Мис Малаки“. Тя се бе качила на шхуната преди шест дни заедно с компаньонката си госпожица Никълс, която сега спеше в тяхната каюта.

Ужасена, тя забеляза, че платната бяха спуснати, бялото платно се свлече и корабът спря. Тя, една истинска Мастърс от глава до пети, просто не можеше да схване как така ще се предадеш без бой — екипажът на „Мис Малаки“ очевидно се готвеше да постъпи именно така. Гняв и страх изпълниха гърдите й. Лорин изтича към капитан Диснър, застанал като статуя на ръба на кораба да наблюдава с далекогледа си бързо приближаващия се кораб.

— Капитане, заповядвам ви да наредите на хората си да се бият! — настоя Лорин, само както една богата млада дама, свикнала да дава заповеди, би направила. — Какво им става?

Капитан Диснър откъсна най-сетне очи от окуляра и се обърна към Лорин. В старото му обветрено лице тя забеляза поражението и макар това да я опечали, решимостта й не отстъпи.

— Ако се бием, те ще ни избият до крак. Ако им дадем каквото поискат, може и да ни пощадят — прошепна той. — Всеки, който плава из тези морета, знае какво означава черният флаг с черепа — и той кимна към тримачтовия клипер, приближил се вече на по-малко от стотина метра. Над него се вееше знамето на морските разбойници. — Предадем ли се, утре може и да сме живи.

— Ако разсъждавате така, значи сте идиот — изсъска Лорин.

Обърна се на пети и дотича до десния борд, за да разгледа приближаващия се пиратски кораб. Както всички останали, и тя бе чувала легендата за кораба „Неверник“. Говореше се, че това е най-бързият и най-тежковъоръженият кораб, плаващ във водите около Вирджинските острови, а за капитана и екипажа му се носеше слух, че са главорези без капка човешко достойнство или състрадание. Лорин се съмняваше в точността на слуховете, но при сегашните обстоятелства благоразумието може би налагаше да им се повярва. Равно на самоубийство щеше да бъде да се оставят на милостта на една банда пирати. Ако би могла да убеди екипажа на „Мис Малаки“ да се съпротивлява, щяха навярно да загинат в битката, но най-малкото нямаше да се предадат без бой. В жилите й течеше истинска и непокорна кръвта на фамилията Мастърс и бе просто невъзможно да допусне каквато и да било капитулация.

Лорин обходи прибелелите уплашени лица на моряците, търсейки хора, които биха се сражавали на нейна страна. Но изпълнявайки командите на капитана си, те отказваха до един. Неколцина от пътниците проявиха желание да се бият, но съдейки по тяхното поведение и по изисканите им облекла, Лорин се усъмни, че попрестарелите търговци и едничката енергична възрастна жена, която заяви, че не се страхува да умре, могат да окажат ефикасна съпротива на пиратските саби, свикнали да унищожават и владеят. Лорин усети, че паниката й расте с всеки миг, и се помъчи да я потисне. В такъв момент се изискваше хладнокръвна логика, ако изобщо имаше шанс да спаси и себе си, и останалите на борда.

— Къде си държите пушките? — Лорин хвана един млад моряк за яката и го разтърси, но очите му се бяха вцепенено извърнали към пиратите, които само след няколко секунди щяха да се хвърлят на абордаж.

— В каютата на капитана, госпожице — видимо разтреперан отвърна младежът. — Той ги заключва заедно с напитките и бирата. — Погледът му отново се насочи към първите пирати, които вече се прехвърляха през борда. — Няма смисъл да се бием с тях, госпожице. Това е „Неверник“ и всеки, който му се съпротивлява, свършва като храна за рибите.

Нямаше друго чувство, което Лорин ненавиждаше повече от чувството за безпомощност против сили, които могат да влияят на живота й. Тя винаги се бе опълчвала срещу чуждата власт и контрол. Но видяла изпоцапаните и сурови лица на пиратите, които се прехвърляха на „Мис Малаки“, Лорин осъзна, че сама не може да се противопостави на нападателите, при това без оръжие. Ще не ще, оставаше й да последва съвета на капитан Диснър и да се надява на пощада.

Командващият „Неверник“ можеше лесно да се отличи. Стоеше зад останалите, встрани от дългата дъска, хвърлена като импровизиран мост между два кораба. Беше среден на ръст, изключително широкоплещест и набит. Къдравата му коса беше бакъреночервена и ниско подстригана. Брадата му също бе къса и Лорин не успя да установи къде свършва косата и откъде започва брадата. Дясната му ръка стискаше тежка закривена сабя, а с лявата сочеше на хората си накъде да се движат. На лицето му тънките устни бяха изкривени в презрителна гримаса. Лорин не се усъмни, че този човек, за когото се говореше, че е унищожил безмилостно попадналите под оръдията му, напълно отговаря на зловещите слухове.

Екипажът на „Мис Малаки“ стоеше безмълвен с отпуснати ръце. Те бяха способни моряци, но не бяха войници. Знаеха как да се преборят с един тайфун и по небето познаваха какво време ги очаква, но не знаеха как да се бият с хора, как да посрещат действията на мъже, които убиват от алчност и за удоволствие.

Десетината пътници крещяха от ужас — и мъже, и жени. Лорин видя как един от пиратите свали на палубата възрастен пътник, а сетне диво го срита в стомаха. Очевидно вината му бе, че не се е показал достатъчно уплашен, за да направи удоволствие на пирата. Червенокосият водач изрази одобрението си на това насилие с див крясък.

Лорин се измъкна от вцепенението и се спусна към широкия комин, през който помещенията под палубата получаваха чист въздух. Полуприкрита, тя приклекна зад него, любопитна да наблюдава жестокостта.

До водача се появи още един човек. Беше поразително различен и по вид, и по поведение. Много висок и слаб, той имаше гъвкаво и мускулесто тяло като пантера. За разлика от мръсното и дрипаво облекло на другия, дрехите му бяха безупречно чисти: сюртук от тъмносиня коприна, бяла риза, затъкната в тъмни и впити панталони, високи до коляното лъскави черни ботуши. Бе светлокос и с хлътнали страни и дори шейсетте стъпки, които го отделяха от Лорин, не можеха да отнемат пронизителността на сините му очи. Дългият му нос бе леко гърбав, брадичката — вдлъбната в средата. На лявото му бедро висеше дълга сабя с украсена дръжка. Личеше, че насилието не му прави впечатление, и това порази Лорин с особена сила, която не й позволяваше да откъсне поглед от лицето му.

На „Мис Малаки“ — по дъската и с помощта на въжета — се бяха прехвърлили вече двайсетина пирати. Тяхната безмилостна кръвожадност растеше от само себе си и насилието растеше. Лорин с ужас видя как един тях съсече безпричинно човек. Стомахът й се сви и тя се уплаши, че ще повърне. Извърна очи, затвори ги и зашептя молитва — като дойде и нейният ред, да умре бързо и безболезнено. В този миг изгърмя един глас и Лорин инстинктивно разбра, че е на червенокосия.

— Убийте дъртата вещица! Твърде е стара и грозна, за да има някаква стойност!

Лорин не желаеше да наблюдава предстоящата касапница, но и не можеше да откъсне очи от това, което ставаше. На палубата, не повече от десет стъпки от кея, се намираше белокосата старица, която бе пожелала да се бие с нападателите. Жената бе коленичила и кръстосала над главата си свитите от ярост юмруци. Над нея се изправи един пират и бавно заповдига назад сабята си за смъртоносен удар.

— Ако капне една капка кръв, от теб ще капнат хиляда! — извика някой. В тази заплаха се прокрадва безмилостна власт. В думите пролича английски акцент, придобит в Оксфорд, предположи Лорин, Тя разбра, че това е русокосият добре облечен мъж. Вдигнал сабята си, той я бе насочил към гърдите на пирата.

— От нея нямаме полза — каза пиратът и плю, сърдит, че са му отнели тръпката на едно лесно убийство, и навярно още по-сърдит, че е бил заплашен със смърт от човек, от когото явно се страхува.

— Остави я тогава! — каза високият англичанин, без да помести острата като бръснач сабя.

Вниманието на Лорин бе привлечено от пронизителен писък. Обърна се и видя как трима от пиратите държат млада жена, не по-възрастна от нея самата. Бяха я вдигнали на рамене и я мъкнеха към кърмата на „Мис Малаки“. Лорин се досети какво очаква момичето и от мисълта й се повдигна, И тъй като вниманието и опасенията и бяха насочени към другата жена, Лорин не забеляза, че и към нея се приближават трима. Още не разбрала какво става, тя бе сграбчена за ръцете. Изправиха я на нозе. Развлечени и с похотливи погледи, пиратите я забутаха назад, докато раменете й се удариха в някаква преграда.

— Неее! — изпищя Лорин и посегна с ръка към очите на един от тримата. Ръката й бе прихваната, а китките — притиснати към преградата. Безуспешно се помъчи да срита единия в слабините, но той отскочи и кракът й едва докосна бедрото му. Той се намъкна между краката й и я срита в глезените. Мръсните му пръсти се намъкнаха в кадифеното й елече и стиснаха материята в юмрук, сетне диво разкъсаха деколтето й отпред, почти до пъпа. — Неее! — отново изпищя Лорин, с всички сили мъчейки се да отблъсне тримата вонящи мъже, които разкъсваха дрехите й, готови жестоко да я използуват, за да удовлетворят низката си похот.

Нещата се изплъзваха от контрол. Лорд Дерек Лестър Йорк бе застанал на палубата на „Мис Малаки“, а очите му сновяха наляво и надясно, мъчейки се да реши коя сцена на насилие по-напред да предотврати. За сетен път той ругаеше жестоката съдба, която безжалостно го бе довела на „Неверник“, а сега и на „Мис Малаки“. Видя как един от хората, млад и особено жесток пират на име Боунс, сграбчва за косата една жена. Боунс бе мършав, извънредно груб и явно решен да изнасили жената. Дерек се втурна и хвана Боунс за рамото. С върха на сабята си докосна ухото му.

— Няма да доживееш това, което си намислил — каза Дерек и с леко притискане на сабята придаде истинския смисъл на думите си. — Обещавам ти.

Боунс пусна косите на жената. Давайки си вид, че не е забелязал насоченото към гърлото му острие, той се обърна към Дерек и просъска:

— И твоят ден ще дойде и тогава ще нахраня акулите с червата ти.

— Ти ще бъдеш акулско лайно много преди мене — отвърна Дерек.

Преди да каже нещо повече, за да успокои по някакъв начин падналата на колене разплакана жена, въздухът бе прорязан от вика на млада жена, последван от едно „Неее“, което откънтя подобно на топовен изстрел. Дерек усети, че опасността не е преминала. Извърна се към звука и забеляза най-красивата млада жена, която някога бе виждал, притисната до една от преградите от трима пирати. Миг по-късно дрехата и бе скъсана на две и под копринената шемизета се показаха гърдите й.

— Спрете! — викна Дерек и ботушите му зачаткаха по дървената палуба, за да предотврати още една душераздирателна трагедия.

— Тя е наша, английско копеле! — каза един от тримата и измъкна острата си кама.

— Пуснете я! — изкомандва Дерек. — Взимам я за моя купувач!

— Твоят купувач да го тръшне чумата! Ще я получи, след като си свършим работата. — Пиратът отстояваше позициите си с кураж, подсилен от похотливост и от необикновената хубост на пленницата.

— Може би, добри човече — хладнокръвно рече Дерек, — но преди да го тръшне чумата, той трябва да притежава тази жена. И ако предположението ми е вярно, той ще бъде първият, който ще я притежава. И ако купувачът ми не е пръв, цената й ще падне и тогава вие ще отговаряте пред капитан Грегър за тази загуба. — Дерек усети, че най-после е внушил някакъв страх. При споменаването на Грегър и тримата моментално загубиха всякакъв интерес към младата си пленница. Жестокостта на Грегър беше пословична, нямаше човек на борда на „Неверник“, който да не е бивал свидетел как към кила привързваха онези, които му се бяха опънали. Никой не можеше да преживее да го влачат на кила — скоро той ставаше жертва на акулите. — Сега я оставете на мен — продължи Дерек, без да отдръпва върха на сабята си от корема на пирата. — Да ви няма, преди да съм се ядосал повече!

Омразата, която забеляза в очите им, бе нещо страховито, макар че Дерек не бе от хората, които, лесно се плашат. Падне ли им случай, щяха да го убият. Дерек го знаеше и приемаше. Едничката му надежда бе, че ще напусне кораба, преди да са намислили своето отмъщение. Докато не изпълнеше необходимото, грижата му за сигурност можеше да почака.

— Благ-г-одаря ви — тихо се обади жената, загръщайки дрехата, за да се прикрие. — Можеха да ме убият.

— Не са имали предвид убийство — каза Дерек, осъзнавайки, че именно красотата й я беше хвърлила в тази неприятност, и сам си помисли, че би било по-добре, ако не беше толкова хубава. — Как се казвате?

— Лорин — не пожела да му каже презимето си.

— Ако правите каквото ви казвам, може би ще мога да ви помогна — рече той. Сините му очи излъчваха едновременно острота, разсъдливост и нетърпение. — Ако ми се противопоставите, няма да мога нищо да направя. Разбирате, нали?

Лорин го погледна с нескривано съмнение в очите си. Не можеше да му се довери, а това огорчаваше сърцето му. Беше време, когато му вярваха и хора, с които никога преди не е разменял дума, а сега, още като го видеха, изтръпваха за живота си.

— Елате — каза той, разбирайки, че каквото и да кажеше, не би успял да разсее подозренията на Лорин. — Ще ви измъкна оттук — и грабна ръката й. Задърпа я през бъркотията към пътническите каюти.

— Къде ме водите? — Лорин изопна нозе и се задърпа. Може би той я беше спасил да не я изнасилят с тия трима вонящи кретени, но не можеше да повярва, че постъпката му е мотивирана от нещо друго, освен от личен интерес.

— Не се опъвайте! Нямам време за това — изсъска Дерек със стиснати зъби, грубо стисна ръката й — щеше да я заболи. — Престанете, иначе може отново да си опитате късмета с тия хубавци, които пропъдих.

Заплахата му свърши работа. В очите на Лорин се четеше омраза към Дерек и шепнешком тя каза:

— Няма да имате това щастие.

За миг Дерек притвори очи и прокле и себе си, и необикновената съдба, която го бе довела на борда на „Неверник“. Тя мислеше, че той я е спасил, за да я изнасили пръв. И нещо още по-лошо: лорд Дерек Йорк знаеше, че каквото и да каже, или стори, тя няма да промени мнението си.

— Хайде — грубо рече той и погледът му се помъти от гняв. — Ако правите каквото ви казвам, можете да се спасите, но може би и няма. Но ако ми се противопоставите, ще трябва да си прочетете молитвата преди ада.

А това не е ли ад? — помисли си Лорин и позволи на високия, добре облечен пират да я поведе надолу към капитанските каюти.

Дерек бързо се ориентира. Двете помещения бяха нападнати от четирима млади мъже, които търсеха съкровищата, каквито според приказките трябваше да притежава всеки капитан. Току-що бяха разбили едно ковчеже и се боричкаха за един стар часовник, едничкото ценно нещо там.

— Дим да ви няма! — заповяда Дерек, хванал с едната си ръка Лорин, а с другата смъртоносната си сабя. — Взимайте колкото можете да носите, и се махайте. А ти — и той кимна към най-младия — стой пред вратата и гледай в мое отсъствие тук никой да не припарва. Ако тази жена излезе или влезе някой друг, ще те вържа на кила!

— И капитан Грегър ли да не пускам? — попита младият мъж.

— Особено Грегър!

Пиратите се спогледаха. Англичанинът беше едничкият на борда на „Неверник“, който дръзваше да нарече Грегър по име, без да го титулува. Всички ненавиждаха Дерек, но се и бояха от него — извитата му сабя и преди бе решавала спорове с фатални последици.

— Останете тук и заключете вратата — каза Дерек, когато останаха сами с Лорин. — Трябва да се кача на палубата и да направя каквото мога.

Лорин не продума. Само се досещаше какви злини той трябва да извърши, преди да се върне при нея. Цялата изтръпна и приседнала на ръба на капитанското легло, загърна дрехата си.

— Просто стойте тук — повтори Дерек, след като му стана ясно, че Лорин няма да му отвърне. Излезе, увери се, че момчето е на пост пред вратата, сетне се втурна нагоре с надеждата, че може да предотврати клането и хаоса.

Втора глава

Щом вратата се захлопна след Дерек, Лорин зарови лице в дланите си. Плачеше й се, но някак не й се удаде. Вместо това се прокле, че е тръгнала за Вирджинските острови, прокле скапания си късмет, прокле всички решения, които бе взимала в последно време.

Всъщност всичко бе започнало преди една година, когато Лорин бе попаднала под влиянието на един много по-възрастен мъж с явно изпитани и съблазнителни слова. Беше двайсетгодишна, още девствена, питаща се дали някога ще открие човек, който да отговаря на нейните изисквания. Тогава се появи Ричард. Много привлекателен, усмихнат, остроумен, външно в добро финансово състояние, той се отнасяше към нея като към кралица и това беше най-хубавото.

— Наистина вярвам, че ще те обичам цял живот — бе й казал той на втория им излет. — И не е само твоята красота, която ме кара да не откъсвам очи от тебе, но и духът ти. Лорин, не разбираш ли, че сме създадени един за друг, предопределени един за друг?

Бе чакала твърде дълго, за да чуе такива слова, и не съумя да задържи сълзите си. И когато той протегна ръцете си към нея, тя се остави в прегръдката му, зарадвана от топлината и уюта, които изпита, отпускайки глава на рамото му. Не й направи впечатление, няколкото разменени целувки не раздвижиха сърцето й, както бе чувала, че ще стане, ако я целуне мъжът на нейните мечти. Когато по време на тази прегръдка ръката му обхвана едната й гърда, тя не се опияни от удоволствие. Лорин се почувствува по-скоро разочарована, когато първата нощ Ричард поиска нещо повече от страстна прегръдка — това го бе задоволявало и преди.

Макар че Ричард не разговаряше кой знае колко относно плановете си за женитба, Лорин не устоя и съобщи на родителите си, че е намерила човека, с когото може да прекара остатъка от живота си. Ричард беше почтен човек, богат и работлив и щеше да й осигури добър дом. Неговите акции, в комбинация с нейното собствено значително богатство, щяха да им осигурят всичко за един съвместен живот. Любовта беше налице, мислеше си Лорин, и всъщност нямаше значение дали животът й с Ричард щеше да притежава страстната преданост между нейните родители. Майкъл и Шарън често се заключваха в просторната спалня на имението им във Вирджиния и не излизаха с часове — дочуваха се само топлите звуци на взаимна радост и страст, които предупреждаваха семейството и прислугата, че не бива да ги безпокоят.

Като знаеше, че голямото състояние на Лорин е цена, на която никой жиголо не би лесно устоял, внимателният й баща реши да проучи Ричард. Установи се, че Ричард съвсем не е онзи богаташ, за какъвто се представяше, а и нещо повече: в неговото нечисто минало бяха включени две богати съпруги — с едната разведен, а другата изоставил, след като задигнал по-голяма част от нейното състояние. Наложи се да потисне гнева и да се въздържи да не му устрои заслужения побой. И Майкъл забрани на Лорин да се среща повече с Ричард.

Без никому да обръща внимание, дори на любимия си баща, който й бе казал какво да прави и какво да не прави, Лорин отиде при Ричард, за да сподели каквото бе научила. Той отрече всичко и макар много да не повярва на отрицанията му, искреността и нежността в погледа му накараха Лорин да се усъмни дали наистина той е онова безсърдечно чудовище, за каквото го бе представил баща й.

Същата нощ, пренебрегвайки родителите си и своята обективна преценка, Лорин склони да бъде прелъстена от Ричард. Станалото не се оказа ужасяващо болезнено (Ричард не беше от мъжете с огромни размери), но и далеч не беше ни най-малко задоволяващо. Когато всичко свърши, Лорин дори леко се погнуси от неговата пот по тялото си, без изобщо да е усетила някакво единение телом или духом. Ричард, веднага се извини, че отива да се измие, и след това отказа да легне до нея, което тя отчаяно бе пожелала.

Някъде дълбоко в нея един глас се помъчи да я предупреди, че Ричард съвсем не е онова, за което се представя. Затова целувките му не сгорещяваха кръвта й, милувките му не разпалваха в гърдите й несъбудената страст. Обзе я мрачно предчувствие и колкото и да се бореше със съмненията си, най-сетне и тя реши да проучи миналото на Ричард. И когато разбра неопровержимата истина, че Ричард е лъжец, опортюнист и многоженец, върна се просълзена при родителите си и им изплака сърцето си.

Половин година се упрекваше за своята глупост. И след като Майкъл и Шарън я посъветваха да си гледа живота, тя реши да отпътува за остров Сейнт Томас, за да се запознае на място с вноса за предприятията на Мастърс. Това пътешествие щеше да бъде най-добрият балсам за нейното разстроено сърце. Макар да имаха сериозни съмнения към това начинание и това далечно пътешествие, родителите й наеха госпожица Никълс да я придружава и „Мис Малаки“ отплава към тропическите води.

— Проклети да са всички мъже! — прошепна Лорин и като вдигна глава от ръцете си, помъчи се да пропъди всички спомени от миналото. Разтревожи се за госпожица Никълс. Можеше само да се надява, че придружителката й е здрава и читава в тяхната каюта. Нямаше защо да се тревожи за станалото, нито за причините, поради които я държат като пленница на борда на един кораб, който гъмжи от пирати. Сега единственото, което я занимаваше, бе как да се освободят с госпожица Никълс и с колкото е възможно повече пътници. Лорин затършува из капитанската каюта. Оказа се, че пиратите са били доста подробни в претърсването. Вещите, които капитанът е бил скътал, сега бяха пръснати по целия под. Ако можеше да открие нож или по-добре кама, щеше да е добре. Но не намереше ли нито едното, нито другото, щеше да й свърши работа и някой прът.

За жена Лорин бе доста здраво сложена. Мускулите й бяха укрепнали от часовете езда и от атлетическите упражнения, за които родителите й особено я насърчаваха. Но с Дерек не можеше да се мери. На око й се виждаше да е по-висок от метър и осемдесет, двайсетина сантиметра по-висок от нея. В една борба лице в лице той лесно щеше да й се наложи. Но ако успееше да го цапардоса, щом се върне — а той без съмнение щеше да го стори и тя знаеше какво ще й се случи, ако той се върне, — може би тогава би имала шанса да се измъкне от каютата на капитана, да открадне една от лодките и да загребе към Сейнт Томас, за да осведоми властите. Не беше сигурна сега на какво разстояние са от Сейнт Томас, а и не мислеше ще успее ли да задигне лодка, без да я забележат. Баща й винаги бе казвал, че към всяка задача, малка или голяма, трябва да се подхожда стъпка по стъпка. Имайки това предвид, тя реши, че първата пречка ще бъде високият хубавец, явно безмилостен пират, който се представяше под името Дерек.

Лорин вдигна крака на един стол, строшен от пиратите мародера. Беше закръглен, гладък и тежък. Хвана го с две ръце, вдигна го високо над главата си и с всички сили го стовари върху дюшека. Да, това би видяло чудесно работата на този английски череп! — помисли си тя, пропъждайки опасенията какви ли порочни неща Дерек й е намислил, ако тя предварително не го просне в безсъзнание.

Дерек и Грегър стояха лице в лице. Дерек не отместваше очи от погледа на по-ниския, но много по-здрав мъж. Взаимната им ненавист беше дълбока, смъртоносна и неприкрита. Откакто преди половин месец Дерек се бе качил на „Неверник“ Грегър се обяви против неговото присъствие, особено след като Дерек постоянно се мъчеше да не позволява на хората да избиват пътниците на пленените кораби.

— Тая женска ми трябва! — изплю се Грегър и здраво стисна дръжката на сабята си.

— Набелязал съм я за моя купувач — веднага отвърна Дерек. — Ако имаш специални желания, тук има жени колкото щеш.

Грегър се изсмя:

— А какво според тебе искам да направя? Ха! Разбира се, искам да си я взема в леглото!

— Ако направиш това, ще й свалиш цената, а това няма да се хареса на моя купувач, още по-малко на човека, пред когото отговаряш. В тази операция ние гоним печалбата, нали?

Грегър изскърца със зъби, челюстта му се изкриви. Дерек разбираше, че на Грегър отчаяно му се иска да изтегли сабята си и да го прониже в сърцето, или още по-лошо — да го намушка в корема, а това води до бавна и грозно болезнена смърт. Ако Грегър посегнеше към сабята, Дерек щеше да измъкне револвера си; беше уверен, че ако се наложи да кръстосат саби, той ще съсече пирата, преди оня да му е пуснал и една капчица кръв. Но пролееше ли кръвта на Грегър, Дерек би изгубил всякакъв шанс да открие кой всъщност стои зад престъпната му дейност. Ако успееше някога да открие любимата си сестра Аманда, отвлечена преди три месеца, той щеше да разбере и кому Грегър продава своите пленнички. По тази причина Дерек все още не напускаше борда на „Неверник“ и все още не се решаваше да прекрати терора на Грегър, обсебил търговията с бели робини в Карибския басейн.

— Жени има много — продължи Дерек полуусмихнат. — А за моя купувач аз искам съвсем малко. Защо да спорим именно за тази? Нима ще позволим нещо толкова травиално да застане помежду ни в това доходоносно сътрудничество?

— Ние не сме колеги — процеди Грегър, обещавайки си да види сметката на другия. — Никога не забравяй това, англичанино! — Грегър се завъртя на пети и се запиля.

Дерек се обърна с облекчителна въздишка. Бе успял да спаси една жена. Но запазвайки Лорин, положително щеше да причини смъртта на друг човек. Когато не се сбъдваха грозните му желания, Грегър винаги си го изкарваше другиму, проливайки топлата му кръв. Дерек не можеше никого да защити — впрочем бе съумял да запази шепа хора, — но мисълта, че ще е причина за нечия смърт, страшно му тежеше.

Всички ценности, намерени у пасажерите и каютите на „Мис Малаки“, бяха пренесени и натъпкани в сандъците на „Неверник“. Достатъчно бяха младите жени, които можеха да се продадат като робини, бяха затворени в трюма, докато за останалите пиратите хвърляха ези — тура. Яките млади мъже, които можеха да работят, бяха затворени в отделен трюм. Старците и възрастните жени нямаха за Грегър никаква стойност и много от тях най-накрая бяха изхвърлени в морето.

Дерек направи каквото можа, за да предотврати убийствата, внимателно спазвайки тънката граница между това да използва малкото власт, която имаше, и да оспорва тази на Грегър.

Три часа по-късно в прикритието на тъмнината Дерек се спусна под палубата. Пазачът, когото бе оставил пред каютата на капитана, бе все още там. Дерек установи, че някой му бе донесъл ром, тъй като младият човек беше съвсем пиян.

— Ако беше на мой кораб, щях да те изправя пред военен съд за пиене по време на служба — отвратен му каза той и го пусна да си върви.

— Но корабът не е ваш, господин Дерек — пиянски му се усмихна младежът, едва изговаряйки думите.

Дерек го изгледа свирепо и младият човек набързо се изпари.

Лорин чу гласа на Дерек пред вратата. Часовете, в които очакваше завръщането му, бяха изострили сетивата й. Свита зад вратата, стиснала здраво с две ръце крака на стола, тя дебнеше, да нанесе своя удар. Помещението тънеше в тъмнина, но очите й бяха свикнали с нея. Ако Дерек идваше от светло той за миг щеше да бъде заслепен, а това й даваше значително предимство. Изгледите й за успех се увеличаваха, ако изчакаше той да влезе и да затвори вратата.

Вратата се отвори и сърцето на Лорин замря. Затаи дъх и напрегна всяко мускулче.

— Лорин, още ли сте тук? — попита Дерек и направи крачка в каютата, оставяйки вратата отворена.

Лорин не биваше да се бави. Изправи се на крака и с все сила замахва с импровизираната бухалка, целейки се в главата му с надеждата, че ударът ще бъде смъртоносен. Но тя тутакси разбра, че рефлексите на жертвата й не са за пренебрегване. Той коленичи, отмести глава и отчасти избягна прякото попадение.

Кракът на стола профуча покрай главата му и с прорязваща сила се стовари по рамото му. Той вдигна ръце да възпре следващия удар. Вместо това Лорин предпочете да побегне. Както й се стори, Дерек скочи като котка. За миг тя се озова навън, в коридора, и безшумно изтича двайсетина крачки, заобиколи един ъгъл и се озова направо в ръцете на младежа, който бе стоял на пост пред вратата й. Седнал с трима свои другари на пода, той и останалите продължаваха да се наливат. Наблизо се търкаляше още неотпушено буренце ром. Сграбчиха Лорин и я притиснаха помежду си. Грубите им ръце доразкъсаха дрехите й и напълно оголиха гърдите й. Садистичният им смях я отврати, а ромовият дъх от устата им й се стори не по-малко отвратителен от ръцете им.

— Спрете! Пуснете ме! — завика Лорин. Успя да освободи едната си ръка и посегна към очите на най-близкия до нея. Не ги улучи, но здравата го одраска по бузата. Рукна кръв. За неин ужас обаче той само се засмя.

— Скъпо ще си платиш за тази кръв — просъска и протегна ръка към гърлото й. — Ние знаем как да се бием с женски като тебе.

Лорин погледна към младия човек, който бе стоял на пост пред вратата й.

— Моля те, няма ли да ми помогнеш? — попита го тя, не можейки да повярва, че едно младо момче може да бъде толкова безсърдечно. Младежът само се засмя, отметна глава назад и с мръсния си ръкав обърса рома от брадата си.

— Ще ти помогна да си махнеш и последната дрешка, милейди. Стига ли ти тази помощ? — И за да разсее всякакво съмнение, че говори празни приказки, той сграбчи смачканата рокля на Лорин и диво я дръпна. Скъпата рокля на Лорин, скроена в Париж и ушита в Италия, се сцепи до кръста й.

— По-спокойно, момчета! — чу се гласът на Дерек, Залитайки, той се приближи до четиримата с извадена сабя, насочил блестящото острие към пода. — Да се посяга на дрехи е извинително, но на жена — не!

Лорин почти не можа да повярва, че се зарадва от идването на Дерек. Гласът му произведе необикновено въздействие върху мъжете, но и върху нея. Макар да говореше с лековат тон, думите му съдържаха целия авторитет и власт на военна команда.

— Хайде, хайде, госин Дерек — обади се най-старият от пиратите. — Няма да я разкъсаме я! Вашият купувач нищо няма да разбере.

— Но аз ще разбера! Не искам да мамя своя шеф. Дерек приближи на няколко стъпки до Лорин, но все пак достатъчно назад, за да може, ако се наложи, да използва сабята си. — Пуснете я! И на четирима ви ще платя достатъчно за това, че я хванахте.

Най-старият от пиратите бавно поклати глава. В очите му заблестя злоба, омраза и алкохол.

— Не става така, англичанино. Имам си ром, имам си и женска. От пари нямам нужда.

— Имаш още и един живот, но ако не направиш каквото ти казвам, ще загубиш и него. — Дерек усети, че от ухото му потече кръв и струйката се вмъкна в колосаната бяла яка на копринената му риза. С надеждата, че кръвта не се вижда, прокле Лорин наум: тия негодяи щяха да се възползват от всеки признак на слабост. — Гледайте си рома, ромът премахва всяка нужда от жена!

Пиратът гръмогласно се засмя:

— Никога не съм бил по-пиян, англичанино. Но пак съм си мъж, от горе до долу! Пиенето никога не ми е пречило и сега няма да ми попречи.

— Такива хвалби съм чувал и от по-добри от тебе — тихо рече Дерек. Държейки сабята все така насочена към пода, той само подхвърли дръжката и в дланта си, за да ги накара да я забележат. — Един от тях се казва Дерек. А за теб, моряко, господин Дерек. И ако ви е трудно да запомните това, мога с нещо да подпомогна паметта ви… като например една сабя през коляното. — Мъжете пуснаха ръцете на Лорин и се отдръпнаха. Тя веднага се помъчи да прикрие гърдите си. — Елате с мен — каза й Дерек, без да прикрива възхищението си от нейната красота и храбро поведение. Като се отдалечиха достатъчно, прошепна в ухото й: — И не ме вкарвайте в други неприятности. Иначе ще ви върна на тия мъже. Моят купувач наистина няма да усети разликата.

От тези думи кръвта на Лорин замръзна, усети тръпка на отвращение. Трябваше да се пребори с надигащия се ужас, от който й се поиска да падне на колене и да проси милост. Но каква милост можеше да очаква от един грубиян, от един пират като Дерек? Изправи рамене, вдигна глава и самоуверено каза:

— Пак ли в капитанската каюта, или имате намерение да ме натиснете тук, за да видят приятелите ви покъртителния ви опит да докажете мъжествеността си?

— В каютата — отвърна Дерек и поведе Лорин за ръка. — Обичам да съм сам.

Трета глава

Вратата на капитанските помещения бе разбита, когато пиратите ограбваха „Мис Малаки“, затова се наложи Дерек да я залости с парче тежко тиково дърво, за да се отърве от неканени посетители. Не беше кой знае каква защита срещу легиона на злото, който пъплеше по палубите на „Мис Малаки“, но при тези обстоятелства бе най-доброто, което можеше да стори.

Извърна се към Лорин, която, седнала на леглото, наблюдаваше всяко негово движение, без да изпуска нищо. Има красиви очи, отбеляза Дерек, големи и кафяви, раздалечени и бистри. Но в тях видя и подозрение, презрение и предизвикателство. От отчаяние зъбите му скърцаха.

— Няма да ви да ви изнасиля — тихо каза той.

Сега, след като непосредствената опасност бе избягната, той усети умора, с пълна сила се бе върнала и пулсиращата болка в главата, причинена от удара й с крака на стола.

Дерек съблече сюртука си и остана по изящната бяла риза. На изкусно изработен колан под лявата му мишница висеше двуостра кама. Напълни едно легенче е вода, измъкна отнякъде парче плат, намокри го и го сложи на главата си.

— Между другото хиляди благодарности — каза той, изпъшка и притисна кърпата до раната. Кръвотечението бе спряло, но яката му бе потънала в кръв. — Едва не ме убихте.

— Жалко — шепнешком отвърна Лорин.

— И какво щяхте да спечелите? — Дерек усети, че започва да се ядосва. Напълно разбираше презрението на тази млада жена към себе си, но от това не ставаше по-лесно да го приеме. — Ако не бях аз, и досега щяхте да бъдете в ръцете на ония чакали. И, повярвайте, изходът нямаше да е във ваша полза. След тях щяха да ви спипат други.

— Други, без съмнение, като вас.

— Аз не се развличам по този начин.

Лорин недоверчиво изрази презрението си и се обърна, но така, че да може с крайчеца на окото да наблюдава движенията му.

С отслабването на яростното главоболие Дерек установи, че неволно все повече попада под нейния чар. Пред лицето на невъзможната си съдба, пленена против волята си, тя бе все така войнствена и непоколебима. Той се облегна на един скрин с намерение да размисли.

Какво, по дяволите, ще правя с нея? Много красива е, за да бъде освободена, но пък ще се наложи непрекъснато да се бия, за да я защитавам. Не мога едновременно да се преборя с целия екипаж на „Неверник“ и да намеря сестра си!

Преглътна ругатня на отчаяние и притисна раната, дано болката го предпази от плътски помисли… така поне му се струваше. Стараеше се да не поглежда Лорин, но волята му не беше достатъчно силна. Дори според неговите разбирания, тя бе поразителна. — Косите й бяха гарвановочерни и падаха на вълни по раменете й. Имаше строг профил, а пълната, чувствена уста бе стисната в решителна линия. Брадичката бе леко повдигната, сякаш готова за битка. Кадифената й рокля бе съсипана от мазолестите лапи на жестоките пирати. Още преди Дерек бе съзрял богатството на гърдите й под копринената шемизета. Чувствено заоблените очертания бяха още по-красиви отстрани и Дерек останал поразен от тях, макар че от младеж живееше сред доста привлекателни жени. Лорин се мъчеше с няколкото останали копчета да се прикрие.

— Казах, че няма да ви изнасиля. — Тонът му бе дрезгав — хубостта й бе извикала във въображението му сладострастни картини, които никога нямаше дадат възможни с жена, която вижда у него самия дявол.

Тя бавно се извърна и го прикова с очи.

— Да, чух, казахте ми. От мъжете съм чувала много неща… достатъчно, за да разбера, че мъжете притежават забележителна склонност да лъжат, и то най-вече жени.

Дерек тихо се засмя, леко изненадан, че тази жена очевидно е получила някакво основно образование.

— Забележителна склонност! Не мога да споря. — Сетне изцеди кърпата и пак я постави на главата си. Кървенето бе спряло и подутината полека спадаше. Почувствува се длъжен да разговори Лорин, жаден да узнае повече неща за нея. А това беше необикновено, защото Дерек обикновено не разговаряше много. — Как се казвате?

— Вече ви съобщих.

— А презимето?

— А вашето?

Нищо не отстъпва без борба — помисли си Дерек с особен респект. И макар че дори на Грегър не бе казал името си.

— Йорк. Дерек Йорк на вашите услуги. — Титлата не каза, сигурен, че дори да й кажеше цялото си и титла, тя едва ли щеше да повярва.

— Аз съм Лорин Мастърс.

— Американка?

Тя кимна. Дерек я заразглежда и като откри бадемовия оттенък на кожата й, се запита какъв ли може да е произходът й. Може би нещо индианско, помисли си той, но му се стори нелепо. Беше добре образована, а като се съди по кройката на дрехите и тяхното качество — и от заможно семейство. По време на служебните си пътувания до Щатите Дерек бе открил, че местните американци са подложени на дискриминация и не се радват на кой знае какъв успех в тази процъфтяваща страна, тъй че цветът на кожата й навярно се дължеше на нещо друго.

— Става късно — каза той най-после и потопи кърпата в ръждивата вода на легенчето. — По-добре да поспим. — Направи крачка към леглото, но спря, като видя как тялото на Лорин се стяга, а мускулите на раменете й се свиват, готови за бой. — Нали ви казах, няма да ви изнасилвам. Такива неща не правя.

— Но нямате нищо против убийството и позволявате на хората си да изнасилват. — Лорин се засмя, с омраза. — Много по-лесно бих повярвала на змията в райската градина, отколкото на вашите приказки.

Дерек пристъпи напред и застана пред нея. Бе дълъг и неприятен ден, пълен с напрежение. Бе сторил каквото може, за да намали клането до минимум, а това усилие му бе коствало много.

— Ако се съпротивлявате, няма да мога да ви пазя. Защо не можете да го разберете?

— Вървете по дяволите!

— Мога и да ви завържа.

— И аз ще крещя с пълно гърло!

Сега бе негов ред презрително да се усмихне.

— И какво ще спечелите? Наистина ли смятате, че ще бъдете първата жена, която тази нощ ще крещи? Наистина ли си мислите, че тия чудовища, които бродят по кораба, ще се втурнат да ви помогнат? — Дерек се отдръпна и затършува за нещо, с което да й завърже ръцете и нозете, за да не му задигне кинжала, докато спи. — Уморен съм, Лорин. Уморен до мозъка на костите. Има реална възможност, преди да е изтекъл месецът, Грегър или някой от хората му да ме очистят, но тъкмо сега просто не мога да го допусна, чувате ли? Има нещо, което трябва да свърша, и няма да позволя нито на вас, нито на Грегър да ми попречите.

Умората и гневът на Дерек избиха в трескав тембър и когато се обърна към нея, хванал един откъснат ръкав от капитанските ризи и шнура от завеската на илюминатора, забеляза в очите й нескривано да блести цялото й презрение.

Както и предполагаше, тя започна да се съпротивлява. Физическата й сила беше изненадваща. Оказа се много по-трудно, отколкото бе очаквал, да върже китките й зад гърба. Гневът му се подсилваше и от това, че долавяше плътски нотки в личното си усилие да се бори с една толкова красива противница.

— Не ми се противи повече, кучко, защото, кълна се, ще те ударя! — изсъска Дерек, хвана я за рамото и я обърна по гръб. Роклята й се беше отворила още и гледката — тежките й закръглени гърди, повдигащи се от ускореното й дишане — доведе сърцето му до лудост. Вярна на природата си, Лорин отказа да събере нозе, бореше се като дива котка, риташе с всичка сила, но когато накрая той ги привърза с ръкава, укроти се безпомощно.

— Зная, че не ми вярвате — каза Дерек и я избута до стената. — Трябва да разберете, че и аз не ви вярвам. А единственият човек, който може да застане между вас и тия убийци и изнасилвачи, съм аз! Помислете за това, преди да направите нов опит да ме убиете. — Дерек откачи сабята си, измъкна кинжала от калъфа му и се опъна на леглото до Лорин. Макар че всичко в него — инстинкт и рефлекс, неизпитвани от пубертета насам — просто крещеше да вземе тази красавица в прегръдката си, той затвори очи и взе камата в дясната си ръка. — А сега спете — прошепна. — Утрешният ден ще бъде още по-страшен.

Лорин не можеше да заспи. На всеки няколко секунди опитваше шнура около китките си, но той не поддаваше. Зачака Дерек да се обърне, да й разкъса дрехите и да я изнасили. В напрегнато очакване си пожелаваше по-скоро смърт, отколкото гавра, но дишането му постепенно се успокои и тя разбра, че е заспал.

„Уморен е — помисли си Лорин. — Положително това е единствената причина да не задоволи жестоката си похот. Но на сутринта ще довърши онова, което другите започнаха.“

Обърна глава да погледне лицето до себе си. Видя кръвта по яката му и изпита задоволство, че го е ранила. Поне победата му над нея нямаше да мине без загуба на кръв и за него. И като го наблюдаваше, Лорин си помисли колко ужасно несправедливо е у такъв хубав мъж да има толкова зло. Защо едни мъже стават лоши, а други — не? Дерек Йорк изглеждаше интелигентен, привлекателен, добре сложен физически. В своя полза той имаше много качества — защо му е трябвало да се качва на „Неверник“? Вярно, беше спасил Лорин, Тя видя, че спаси живота и на една старица, която пиратите искаха да убият по простата причина, че е стара и не им върши работа. Значеше ли това, че Дерек Йорк е почтен човек? Не непременно… и най-коварните мъже имат по едно слабо място. Известно е, че закоравели убийци са обичали кученца и деца. С тия въпроси Лорин ненадейно потъна в сън, плитък и непълноценен.

Дерек се събуди, както обикновено, преди съмнало. Отвори очи, но не помръдна. В дясната му ръка сега имаше револвер. Изчака да събере мислите си вслушвайки се да разбере какво става на кораба. Не чу нищо, освен плиткото дишане на Лорин. В съня си се беше приближила до него, за да смекчи притискането на китките си. Разрошена, смолистата й коса бе разпиляна върху раменете й, кичури покриваха страните и докосваха устните й. Дерек усети някаква тръпка, която му се дощя да приеме за нормална утринна реакция на един мъж, но чудесно разбираше, че тя е предизвикана от топлината и завладяващата чувственост на Лорин.

Като внимаваше да не събуди, измъкна се от леглото. Горните две копчета на шемизетата й се бяха разкопчали, а също и най-долното. Дерек уж на шега преброи десетте гъсто зашити копчета от слонова кост, казвайки си, че прави това от любопитство. Дълбоко в себе си обаче разбираше, че не може да откъсне очи от нея.

Внимателно докосна раната зад ухото си. Отокът се беше намалил, главоболието бе изчезнало. Усмивка изви ъглите на устата му. През живота си не бе срещал жена, която така да се опълчи срещу най-невъзможните неприятности. У Лорин имаше някакъв борчески дух, един ярък пламък, който с блясъка си привлече Дерек към своята топлина. Има мъже, които харесват смирени, тихи и подчинени женици, но лорд Дерек Йорк не е от тях. „Ако поискам нещо да ми седи в краката, ще си взема куче“ — бе рекъл веднъж на баща си, когато отново се обсъждаше продължаващото му ергенство. Баща му се надсмя и промърмори, че Дерек е безнадежден глупак.

Откъде е могла жена, която може да си позволи копринено бельо и скъпа кадифена рокля, да се научи на подобна войнственост? Приличаше на разглезена принцеса. Но беше ли наистина такава? Този измъчващ въпрос накара Дерек да се попита дали някога ще опознае Лорин достатъчно, за да стигне до отговора?

Взе камата и преряза ръкава, стягащ глезените на Лорин. Щом усети краката си свободни, тя се опита да го ритне и петата й едва не го удари в челюстта. Изненада се, че той успя да се измъкне от ритника й. Правеше се на заспала и бе сигурна, че го е хванала беззащитен, но очевидно рефлексите му бяха достатъчно бързи, за да избегне страшния удар. — Лорин сви коляно, за да нанесе втори удар, но Дерек се хвърли отгоре й, изтласка коляното й встрани и се озова между бедрата й. На Лорин бе ясно защо е развързал глезените й — за да й разтвори краката… знаеше също какво ще последва.

— Не се боричкай повече! — каза Дерек и се изопна върху нея почти лице до лице. — Нищо няма да ти направя!

— Прави каквото трябва, само недей да ме лъжеш! — гневно му отвърна Лорин. Помъчи се да се извърти встрани, за да оттласне Дерек, но той бе доста тежък и много по-силен и от усилието роклята й се вдигна още по-нагоре. Сега срамната кост на Дерек се опираше в нейната и въпреки многото катове дрехи тя усети как в нея прониква неговата топлина. Топлина излъчваха и гърдите му, и стоманените мускули под копринената риза, притискащи сега нейните гърди. Страхът бе втвърдил зърната й бяха станали неразумно податливи на докосване.

— Махай се от мен! — прошепна Лорин.

— Първо ще ми обещаеш да не удряш — отвърна Дерек с усмивка.

Никога по-рано той не беше насилвал жена и бе твърдо решил до края на живота си да не допуска такова осъдително безобразие. Но като мъж не бе неподатлив на усещанията, предизвикани от боричкането му с Лорин, когато долавяше как нейното зряло и хищно тяло се гърчи под него, а той е в плен на еротичната притегателност, обвиваща я като аура.

— Ще се бия докрай! — изсъска Лорин и се опита да го захапе по лицето.

Той вдигна глава да избегне зъбите й, сетне прихвана лицето й с длани да я притисне до матрака. Неговата мъжественост запълваше ограниченото пространство на панталоните му и пулсираше от жизненост, жадна да бъде напъхана в тъй близкия топъл отвор. Несъзнателно Дерек усука бедра, притисна се до Лорин, а сгорещените ядки на удоволствието плъпнаха по вените му и той се втвърди като стомана.

— Използваш устата си само да ругаеш и заплашваш — прошепна той и нежно прихванал лицето й, се вгледа дълбоко в нейните очи. Не можеш ли да изречеш нещо по-нежно?

Нямаше истинско намерение да я целуне, а и Лорин — повече от сигурно — съвсем не искаше да го предизвиква да наруши принципите си на поведение. Като видя, че лицето му се приближава, тя затвори очи, решена да остане пасивна и да не му отвръща. Съзнаваше, че не може да предотврати неизбежното, а не можеше да контролира действията на Дерек. Затова пък можеше да контролира себе си — това би спасило душата й. Ще затвори очи, ще остави мисълта си на воля и ще изчака Дерек да довърши долните си намерения. Чак тогава, след като той свърши и се отпусне, тя отново ще се стегне, телом и духом. Такива поне бяха намеренията на Лорин.

Но вместо грубата селяшка целувка, която очакваше, Дерек едва докосна устните й със своите. Целуна устата й съвсем леко няколко пъти, нежно и меко, като докосване от пеперудени крила. Това я изненада — все още се учудваше колко сладки бяха тези целувки, когато езикът му описа топла и влажна окръжност около устата й, плахо настояващ да бъде пуснат вътре. Въпреки намеренията си, Лорин леко се отпусна. Топлият му влажен език проникна между устните й и почти несъзнателно тя го посрещна със своя. Обзе я сладостна, зашеметяваща топлина. Долови леките движения на тялото му, силата на слабите му хълбоци върху бедрата си. Меката коприна на бельото й бе плътно притисната към най-интимните й части от неговата тежест, усети сърцето му в гърдите си. От Лорин се изтръгна тих стон, идващ някъде от дълбоко, а целувката ставаше все по-настойчива и възпламеняваща. Отвори устни по-широко, позволявайки на езика му да проникне навътре. Несъзнаваща какво прави, тя повдигна коляно и докосна тялото на Дерек, изпитвайки наслада от допира на тялото му до коприната на чорапите си. Лорин не разбра колко продължи тази целувка. Но и когато устата й бе вече свободна, тя все още не бе се отървала от чувството, че някой накърнява нейните сетива. Дерек целуна бузата й, после вратата леко докосвайки със зъби златистата й плът, след което веднага пак усети плъзгавата топлина на езика му.

— Нищо няма да ти направя — прошепна Дерек. — Не ми се съпротивлявай.

Думите му върнаха действителността, а заедно с нея тя осъзна къде се намира, с кого е и какво прави. Ръцете й все така бяха свързани на гърба, докато Дерек не реши да освободи китките й. Бе допуснала за миг да изостави своята защита, но Лорин бе решена слабостта й да се окаже само едно мимолетно отклонение, което няма да се повтори, докато е заедно с Дерек.

— Аз не искам да се боря с теб — шептеше Дерек, — затова те моля, и ти недей. — Усещаше топлия му дъх върху влажното място на шията си, което той току-що бе целунал. Извърна лице към стената и прехапа долната си устна със зъби, за да приглуши с мълчание един надигащ се стон на удоволствие.

„Изтощението ме е отслабило — помисли си Лорин — отвръщам по този начин. Ако ръцете ми не бяха вързани, щях да му издера очите.“

Лорин съзнаваше, че това е самоизмама. Не можеше да разбере защо тялото й отвръща така на Дерек, след като никога преди и с никого не бе усещало това.

— Ще престанеш ли да се бориш с мен? — попита я той в притъмнялата каюта.

Лорин не отвърна. Дерек отново целуна шията й, бавно продължавайки целувката си надолу. Искаше й се да го накара да спре, но не повярва на способността си сега да изрече думи, продиктувани от логика и благоприличие. Наложи си да остане безмълвна и неподвижна, нищо да не чувствува. Нямаше да позволи на този мръсен пират удоволствието да разбере, че любовното му насилие може да я накърни. След като подобни действия никога преди не бяха й доставяли удоволствие, стана й все едно дали ще отдаде нещо от себе си, за да прикрие вътрешните си чувства, неизпитвани досега.

— Просто… престани… да се съпротивляваш — прошепна Дерек, целувайки след всяка дума уханната й кожа.

Усети, че Дерек се отдръпва от нея и отмества тежестта си и за миг предположи, че нейната хладина най-после му е внушила известно чувство за приличие. Но бързо трябваше да се откаже от това лъжливо усещане. Неговите дълги, грациозни и явно опитни пръсти разкопчаваха бавно копчетата на шемизетата й. Като разкопча и последното копче, Дерек въздъхна от възхищение. Беше му необичайно, като на юноша, сякаш да държиш в ръцете си една такава хубава жена, е нещо ново и загадъчно. Гледката на още покритите й гърди доведе ерекцията му до болезнено пулсиране. Бавно, много бавно, като че разопакова чуплив подарък, той свали шемизетата от гърдите й. Гледката спря дъха му. Кръговете бяха тъмнокафяви, а в центровете им гордо стърчаха твърдите зърна. На Дерек му се дощя да вярва, че зърната на Лорин са щръкнали от страст, но разумът му подсказа, че по същия начин тя би могла да реагира и на страха.

— Погледни ме — прошепна той и пъхна лявата си ръка под главата й. Трябваше да надникне в очите й, за да разбере дали се противопоставя на страстното чувство в тялото си, или се противопоставя на отвращението при контакта с него. Шекспир бе писал някъде: „Тъй лесно е в лицето мислите да прочетеш“. А лорд Дерек Йорк вярваше в мъдростта на Барда.

Очакваше я да обърне поглед, но тя остана неподвижна, със затворени очи, извърната към стената. Бавно и като спираше от време на време, Дерек започна да описва с пръст кръгове около гърдите й, едва докосвайки сгорещената свилена повърхност на кожата й. Облегнат на лакът, той огледа вдлъбнатия стомах на Лорин и очертанията на ребрата под тежките гърди. Беше му ясно, че трябва да я остави на мира. И без това изминалият ден бе й донесъл травма, която може, да осакати цял един живот, а Дерек не искаше тя да го включва в числото на своите мъчители. Но вътрешната му сила и волята не бяха достатъчно настойчиви, за да го пропъдят от каютата или за миг да го накарат да откъсне поглед от Лорин. С капитулираща въздишка Дерек наблюдаваше ръката си, пълзяща от стомаха й до втвърдената гърда.

Лорин се стараеше да контролира дишането си, но това се оказа невъзможно. Тръпката от докосването на Дерек преминаваше през цялото й тяло и дори тя се усъмни, че тя се дължи само на отвращение. Това е греховно, помисли си тя. Опита още веднъж да скъса връзката около китките си. Тя й напомняше, че е безпомощна против своя похитител и не може да отговаря за ставащото с нея. Дерек й шепнеше, че иска да надзърне в очите й. Нямаше да му достави удоволствието да види, че тя се страхува. Вземи ме, ако искаш — помисли си тя, — но не ме карай да гледам в очите своя похитител! Той отново я целуна по гърлото с топли и влажни устни. Гальовната ръка, която играеше с гърдите й и караше сърцето й да бие невъздържано, положително принадлежеше на самия дявол. Но защо тогава тялото й откликваше по този начин? Защо кръвта й кипеше като никога досега?

— Мразя те — изведнъж каза Лорин, прошепвайки и една клетва, по-скоро да си вдъхне самоувереност, отколкото той да я чуе.

— Не ме мразиш. Не трябва да се съпротивляваш. Аз съм твой закрилник, кълна се!

Лъжец! Всяка негова дума е лъжа! — помисли тя.

Усещаше върха на езика му да обикаля гърдите й. И когато устните му обхванаха напъпилото зърно и той го всмука в устата си, Лорин потрепера, дъхът й спря в гърлото. Сгорещената му уста вливаше топлина и в нейното тяло, застрашителна по сила, загадъчна по натиск, особено по-надолу. Устата му заснова от гърда на гърда, обикаляше с език зърната и сетне ги всмукваше. Лорин изтръпна, прехапа още по-силно долната си устна, напразно надявайки се, че болката ще надвие очарованието в плътта й, отключено от мокрите му устни, така умело смучещи гърдите й. Спри! Стига! — крещеше мисълта й, но словата умираха някъде по пътя от мозъка до устата.

Дерек повдигна глава от гърдите й. Слънцето току-що бе почнало да се показва на хоризонта и хвърляше бледа виделина в каютата. Сега виждаше Лорин по-добре: влажните и блестящи от целувките му гърди, леко разтворените красиви крака, обути в скъпи черни чорапи до половината на бедрото… никой мъж с неговите желания не би устоял на това.

За миг притвори очи с мисълта да събере сили и да остави Лорин още сега, докато все още не е прехвърлил границата на джентълменското поведение. Но както и преди, не можа да махне ръка от копринената плът на Лорин. Вътрешно се изруга, мразейки се за слабостта си, после наново сведе глава да опита още веднъж сладостната отзивчива плът на златистите й гърди.

Между бедрата си Лорин усети влага. Сега й ставаше ясно, че така е трябвало да се чувствува и преди, при малкото непохватни и безлични полови контакти с Ричард. Тъкмо така е трябвало да откликне тялото й, но това не бе станало тогава. Осъзнавайки сега какви удоволствия е в състояние да изпита снагата й, тя си внушаваше колко е виновна, задето позволява да чувствува това от човек, към когото би трябвало да питае само омраза.

Усети пръстите на Дерек от вътрешната страна на бедрата си да се приближават към центъра на вътрешната й горещина.

— Не! — прошептя, страхуваща се от докосването и все пак очакваща го.

— Да — отговори Дерек и вдигна глава от гърдите й.

Когато най-сетне я докосна там, шокът й се стори като непознато течение, което я понася силно и интензивно. Лорин изви гръб, обърна се леко към Дерек и раздалечи коленете си. Допирът на меката коприна на слипа до разпаления цвят на нейната женственост я заслепи. Напред-назад, нагоре и надолу пръстите на Дерек притискаха със силата, необходима, за да предизвика вулканични чувства, кипнали дълбоко в душата й. Долавяше всяко докосване. Острите му зъби захапваха втвърдените зърна на гърдите й, после езикът му минаваше по мястото на зъбите, разпалвайки пламъците на страстта. Пръстите на Дерек умело се движеха между бедрата й, докосвайки през материята сгорещената й плът, но нито веднъж не се докоснаха до пламналото средище на женствеността й. Това от своя страна увеличаваше удоволствието й да прави невъздържани еротични движения. В нея изведнъж пламна бял огън и гърлото й издаде сподавен вик. Изви гръб, повдигайки заоблените си бедра, за да се притисне, забравила себе си, до тази проклета ръка, която я бе лишила от здрав разум. Разтърсващо, неизпитвано преди удоволствие скова Лорин, след това се разля през нея в поредица от спазми, които я накараха да изтръпне от глава до пети. Когато свърши и последният спазъм и Лорин се стовари на матрака, обзе я чувството на вина. Отърколи се от Дерек, плътно притисна колене, но ръката му остана вътре. Слипът й беше мокър, прилепваше се до плътта й, сякаш да й припомни грешките наслади, за които тутакси съжали с всяка своя фибра.

— Видя ли? — страстно прошепна Дерек. — Искам да ти доставя удоволствие, а не болка.

— Остави ме — отвърна Лорин и силно стисна очи да задържи горещите си сълзи. Чувствуваше се предадена и смутена от собственото си тяло.

— По-скоро ще спра изгрева на слънцето, отколкото да те оставя сега. — Дерек продължи да държи главата й в лявата си ръка. С дясната посегна към панталоните си и хвана колана е намерение да освободи още по-уголемената си мъжественост, пренебрегната досега. В момента, когато разкопча колана, пронизителен женски писък раздра утринния въздух. Веднага след това долетя отчетливият глас на Грегър:

— Хвърлете дъртата торба на акулите! И те като нас имат нужда от закуска!

Дерек изхвръкна толкова бързо, че на Лорин й трябваха няколко секунди, докато схване какво става. Заусуква се на леглото да свали полите си, но не успя с никакви движения да върне шемизетата така, че поне да прикрие гърдите й.

Той ще се върне при мен.

Тази мисъл ужаси Лорин. Затвори очи, изтръпнала от страх какво ли щеше да се случи, когато Дерек Йорк се завърне при нея. Питаше се какво по-точно й се беше случило, но нито едно от заключенията й не можа да й предложи ни най-малка утеха.

Четвърта глава

Дерек чу плисъка на водата от падащо тяло, съпроводен от шумния смях на пиратите, и разбра, че е закъснял да спаси старицата. Заобиколи горната палуба и видя как Грегър сърдечно потупва по раменете неколцина от хората си. Дерек си помисли, че ей сега ще повърне.

— Бях ти казал, че не желая пленниците да бъдат екзекутирани безпричинно! — изсъска той през стисната от гняв зъби.

— И аз ти бях казал, английско копеле, че не ми пука какво ти искаш. — Грегър навря палци в широкия си колан, на който висеше сабята му. Изправи се на токове и предизвикателно кръстоса поглед с неговия. Заобиколен от хората си, Грегър не се страхуваше от Дерек, пък и нямаше да допусне този натрапник да му се бърка в работата. — Е, какво ще кажеш?

Дерек обиколи с поглед мъжете около Грегър. Знаеше, че до един жадуват за спречкване лице в лице. Екипажът на „Неверник“ само чакаше случай да измъкват смъртоносните си ками и да пролеят кръвта му. Може би това щеше да се случи някой ден, само че нямаше да е днес.

— Ти може да си капитан на този кораб, но не си капитан на съдбата си — тихо рече Дерек. — Колкото и да не ти харесва, ние и двамата работим за други хора и съдбата ни е в техни ръце. Твоята работа е да намираш корабите, а моята — да избирам от тях най-красивите жени за обора на моя работодател.

Грегър изсумтя, джафна, сетне плю върху палубата на „Мис Малаки“. Виждайки отвращението, изписано върху лицето на Дерек, Грегър се изсмя:

— И колко женски му трябват на твоя човек? На острова имаш вече девет парчета и една заключена долу.

— Това са десет жени, за които на твоя господар ще бъде заплатено добре. Не забравяй това, Грегър. Той ще ти съхранява живота само докогато му осигуряваш печалбата.

Грегър измъкна кама и зачисти мръсотията под ноктите си. Не му допадна обратът, който разговорът беше взел. Държеше хората му да виждат в него върховен командващ, който не отговаря пред никого, нито пред хора, нито пред Бога.

— Вярно е, позволявам си да ми плащат за тази работа, но не мисли, че тази уговорка чак толкова ме опечалява. Щом вече не ме задоволява някой друг да ми плаща, сменям ветровете и духвам, в каквато посока си поискам.

— Само така казваш — с горчива усмивка отвърна Дерек. У пиратите около Грегър той бе посял семето на размишлението и можеше да се обзаложи, че в този момент те гледат на капитана си по малко по-различен начин. — И ти допускаш, че твоят господар е готов да те остави да живееш, когато ти скимне, че нямаш нужда от него! Погрешно, Грегър, погрешно! Не забравяй. — Дерек изгледа пиратите един по един. — Нека никой от вас не забравя това!

Брадатата мутра на Грегър помръкна, лицето му се изчерви.

— Някой ден, англичанино, ще ти отрежа езика и ще те накарам да се удавиш в собствената си кръв!

— Когато купя достатъчно жени за своя работодател, ще видим кой кого ще убие. Дотогава нямам нужда от твоите импотентни заплахи.

Грегър избухна във фалшив смях:

— Да не искаш да кажеш, англичанино, че не съм мъж? Кой си ти да го казваш? Пипнал си тази тъмноока хубавица долу в капитанската каюта и твърдиш, че я пазиш за своя купувач? Казвал си, че за девственици давал премия. Тя прекарва нощта с теб в една каюта, а ти не си я докоснал. Кажи ми тогава, англичанино, кой от нас е мъж и кой не е! — Грегър отново се разсмя в съпровод на хората си. — Прилича ли ви на мъж, а, моряци? Дали пък не лъже, за да ни пречи да опитаме и ние от неговите мадами?

— Аз не изнасилвам — тихо каза Дерек.

— Или е сакат, капитане — весело се провикна Боунс, — или е от ония, дето си падат само по момчета.

Дерек се отдалечи. Потта по тялото му бе почнала да изстива. Сблъсъците му с Грегър ставаха все почести, омразата помежду им — все по-неудържима. Не си даваше сметка още колко време ще търпи оскърбленията на Грегър и ще парира омразата му, в същото време спасявайки колкото може повече хора от смъртоносните топове на „Неверник“. Ще успее ли да установи самоличността на човека зад Грегър, преди да стане неизбежната, окончателна разправия? Ако можеше да открие кой е този тайнствен човек, може би щеше да намери сестра си Аманда. И дали тя все още е жива? Тези въпроси преследваха Дерек. Опитваше се да ги пропъди от мисълта си и да се съсредоточи върху непосредствените си задачи, но му бе трудно. И като капак на проблемите му бе и мисълта за Лорин, която сега не можеше да излезе от съзнанието му.

Това, което бе сторил — да я докосва, да я целува, да изучава тялото й, когато тя е безпомощна да се защити, — беше непростимо. За виновното му съзнание нямаше никакво значение това, че не бе успял да уталожи парещата болка в слабините си. Въпросът бе не в това, че бе отвърнала на неговия допир; той поначало не трябваше да го прави. Когато за пръв път видя Лорин, осъзна, че красотата й е твърде голяма, за да бъде пренебрегната. Ако той не беше се застъпил за нея, щеше да я пипне Грегър, а след това да я подхвърли на хората си като награда за някоя отвратителна постъпка.

Помисли си да се върне в каютата, но бързо отхвърли тази идея. Кръвта му бе все още трескава, за да се довери на себе си в нейно присъствие. Охлади ли се веднъж, възвърне ли си вярата в способността да контролира собствените си желания, тогава ще отвърже Лорин. Дотогава ще наблюдава как пиратите прехвърлят ценностите от „Мис Малаки“ на „Неверник“. Жените, които трябваше да бъдат продадени като робини преминаха край него като стадо и той отвърна поглед. Беше бесен, че не може да спаси повечето от тях от грозната сексуална тирания и робство.

Коленичила на леглото, Лорин се взираше през илюминатора. Не беше лесно да отгатне какво си говорят навън, но успя да схване, че Дерек е направил каквото може, за да попречи на Грегър и хората му да избият пленниците, които не можеха да бъдат продадени. За Лорин стана очевидно, че Дерек Йорк всъщност не е в екипажа на „Неверник“ и че ония и най-вече капитан Грегър съвсем не го обичат. Лорин бе свидетелка как досега Дерек на няколко пъти се счепка с пиратите, заплашваше ги и рискуваше живота си заради хора, които не познава. Това поведение така противоречеше на човек, който по своя воля е тръгнал с „Неверник“, че Лорин все повече изпадаше в недоумение.

Какви тайни притежаваше Дерек Йорк? Защо ще му трябва на човек, който открито ненавижда насилието и кръвопролитието, да има вземане-даване с пирати, за които хладнокръвното убийство беше спорт, а бруталното изнасилване — нищо повече от полагащата се на победителя награда?

И накрая, току преди Дерек да се отдалечи от Грегър, защо не им каза нищо за плътската свобода, която си беше позволил с нея? Доколкото Лорин познаваше мъжете, те умираха от щастие да разказват за своите сексуални победи — истински или въображаеми. И макар че не можа всичко да чуе, Лорин разбра, че пиратите поставиха под съмнение мъжките качества на Дерек. Лорин бе усетила натиска на твърдия му дълъг член и бе разбрала, че за него жените — или най-малкото тя — са сексуално привлекателни.

Щом Дерек се отдалечи от Грегър, Лорин отново седна на ръба на леглото. В очакване Дерек да се завърне, сърцето й затуптя по-бързо. Как не можеше сега по някакъв начин да се закопчее, да поприбере дрехите си! Но имаше ли значение? Дерек наново щеше да я разкопчее, ако му се приискаше тъкмо това. Отчаяна, че не може да се защити ефикасно, сигурна, че Дерек ще се върне и ще скочи върху нея, безумно объркана от това какво става с тялото й и защо сякаш се обърна отвътре навън, когато ръката на Дерек се плъзна под полите й. Лорин зачака… зачака… зачака…

След цели три ласа тя дочу стъпките му. Когато. Дерек влезе, тя за пръв път забеляза събраната около очите му умора, долови нещо далечно и тревожно, което досега й бе убягвало. Той я погледна, измъкна камата и рече:

— Обърни се.

— Ако ще ми режеш гърлото, поне имай смелостта да го направиш в очите ми.

— Прави каквото ти казвам. Не съм в настроение за спорове.

Лорин се извърна в леглото и затвори очи в очакване допира на студеното острие. Допир нямаше. Шнурът, който стягаше китките й, бе прилежно срязан на две. И още преди да се обърне към него, тя набързо закопча шемизетата и спусна полите си надолу.

— Заминаваме — каза Дерек с такава решителност, че на Лорин й стана ясно: всяко противопоставяне ще бъде посрещнато сурово. — Ако цениш живота си, ще правиш каквото ти казвам и няма да се отделяш от мен на повече от пет стъпки, докато не те настаня и заключа в моята каюта на „Неверник“.

— За какво ми е живот, който не е свободен?

За момент погледите им се срещнаха. Тя веднага забеляза отнесената изтощеност, която Дерек се мъчеше да скрие. След миг обаче невидимото було на неуязвимостта отново го обгърна.

— Ще направя каквото мога — тихо рече той, сякаш го тормозеше нещо много страшно. После троснато прибави. — Не ми задавай въпроси, на които нямам и един нормален отговор! — Дерек огледа капитанската каюта, запаметявайки нанесените щети, и бавно поклати глава, като че отговаряйки на незададен въпрос. — Имам каюта, която ще ти се стори удобна — рече той с отнесен и далечен тон. — Чиста, подредена… Скоро се прибираме на пристан. Не мога да ти обещая какво ще стане тогава, но ще направя всичко, за да ти осигуря сигурност и удобства.

— Към кой порт ще отплаваме?

Дерек изгледа Лорин. И тя разбра, че той не й вярва.

— Пиратско пристанище. Освен островите Сейнт Томас, Сейнт Джон и Сейнт Кроа в тези води има над сто малки островчета. Повечето са необитаеми и дори нямат имена, Грегър използва едно малко пристанище и едно селище. Сигурен съм, че има и други, но аз познавам само това. — Бавно и тъжно поклати глава, гласът му се удълбочи: — Затова са толкова опасни. Моята кралица или вашият президент могат да пратят тук всичките си бойни кораби, с които разполагат, но и те никога няма да хванат „Неверник“. Едно, че е много бърз, и, второ — Грегър отлично познава тези места. Всяка армада би се въртяла в кръг да гони призраци и да стърже с корпуси по подводните скали и пясъчните плитчини.

— Разбирам — отвърна Лорин. Отношението му към Грегър я учуди повече от всякога.

— Не разбираш… Но сега това няма значение. Хайде, мис Мастърс, време е да се махаме.

Лорин прихвана роклята си и тръгна близо до Дерек, без да протестира, че той постави ръка на лакътя й. Макар че в спомена й бе съвсем прясно отдаването на тялото й на неговите целувки и докосване, тя разбираше, че Дерек е много по-малко зло от останалите пирати. Добре, че го имаше поне него.

На палубата Лорин дочу открояващите се звуци от смеха — грозен и садистичен — на капитан Грегър. И когато видя от какво е предизвикан, зяпна от шока. Грегър и капитан Диснър стояха на една дъска, протегната над синята безкрайност на Карибско море. Ръцете на капитан Диснър бяха завързани и той стоеше в края на дъската с лице към „Мис Малаки“.

— Скачай, страхливо морско куче! — ревеше Грегър и заедно с хората си умираше от смях. — Рибите са гладни! Акулите те чакат!

Лорин извърна лице и прошепна на Дерек:

— Можеш ли да сториш нещо?

— Не — отвърна Дерек с печал и гняв в гласа. — Той е капитанът. Грегър смята, че трябва да бъде единственият капитан в тези води, затова винаги принуждава капитаните на пленените кораби да скачат от тази дъска. Доставя му удоволствие.

Смехът на Грегър се врязваше в топлия утринен въздух и въпреки мекото време Лорин потрепера. Не беше предполагала, че хората са способни на подобно зло.

— Скачай, свиня такава, или ще те накълцам на парченца и ще подквася водата с черния ти дроб!

Лорин чу плисъка и разбра, че без да моли за милост, капитан Диснър бе скочил. Сърцето й се сви от мъка за този човек и помисли, че навярно съдбата му би била по-различна, ако бе решил да избяга от „Неверник“, вместо да се предава без бой. Положително да умреш в битка е по-малко позорно, отколкото да тръгнеш по дъската.

— Да вървим — рече Дерек, здраво хвана ръката й и я поведе към моста, съединяващ двата кораба. — Ония те наблюдават. И колкото повече те гледат, толкова повече ще им се иска. Не мога вечно да ги държа настрана.

Лорин безмълвно последва Дерек на „Неверник“. Той я отведе направо в каютата си, малка, но не съвсем уредена. Напомни й малка, чиста стая във второкласен хотел.

— Какво ще стане с хората от „Мис Малаки“? — попита го, след като вратата на каютата бе затворена и заключена.

— Първо ще задигнат платната и корабът ще тръгне, накъдето го понесат теченията и вълните. Живите ще продължат да живеят, докато не се свърши храната и водата, които Грегър ще им остави. Ако имат късмет, ще ги намери друг кораб и ще ги спаси, ако нямат…

Лорин изтръпна. Колкото и да й беше неудобно да дразни Дерек с въпросите си, тя трябваше да знае къде се намира и как е нейната придружителка.

— Когато заминах, с мен дойде една жена, придружителката ми госпожица Никълс. От вашето нападение не съм я виждала. — Лорин прехапа устни за подбора на думите си. Зачака Дерек да прояви дисциплината си и да й удари шамар. Когато той не го стори, тя навлажни устни и се постара да намери най-малко обидните думи. — Възможно ли е да разбереш какво е станало с нея? Не я познавах много добре, но тя предано се грижеше за мен по време на пътуването.

— Ще видя, какво може да се направи — хладно отвърна Дерек. — Сега стой тука! Скоро ще опънем платна. Не отключваш никому, освен на мене. Ясно ли е?

— Да — рече Лорин и след премислена пауза добави, — сър.

— Сбърка титлата — изсумтя Дерек и напусна каютата.

Това пък какво ли значи? — замисли се Лорин, като залостваше и заключваше вратата.

Широко отворените очи на Аманда Йорк отразяваха със синята си дълбочина целия й ужас. Обхвана коленете си с ръце и не изпускаше от очи Алдън Мичъл, който кръстосваше стаята. Не помнеше от колко време е пленница. Струваха й се години, макар да знаеше, че всъщност е минал един месец, най-много с разлика от една седмица. Да следиш времето бе невъзможна в частния харем на Алдън Мичъл.

— Дай ми малко вино — каза Мичъл в обичайния си стил, без да се обръща към никого по-специално. Все му беше едно кой изпълнява желанията му, стига това да ставаше на мига.

Аманда погледна момичето до себе си. И двете останаха на място. Аманда изчака още секунда, сетне се изправи и се втурна към мястото, където се намираше виното. Напълни един грамаден златен бокал, инкрустиран със скъпоценни камъни, и го отнесе на Мичъл с покорно наведена глава. Той го пое от нея и седна зад писалището си. Пред него бяха разтворени регистрите и критичните записки, които скрупульозно си водеше във връзка с бързо разширяващата му се империя. Макар първоначално да бе наел Грегър и „Неверник“ да грабят ценности от минаващите кораби, той бе открил, че търговията с бели робини е далеч по-доходоносна.

— Седни — нареди Алдън.

Аманда седна в нозете му. Това му доставяше удоволствие. Обичаше, когато се рови из книжата си, в краката му да седят жени.

Аманда коленичи и се облегна назад върху петите си. Бяха й казали, че това е позата, която Алдън предпочита. След като я заловиха, тя се бе възпротивила да се кланя на Алдън и да върши онова, което той изискваше от нея. Но наказанията я научиха, че най-лесно и най-сигурно е да вършиш каквото ти наредят. Откажеше ли, наказваха я. Преглътнеше ли гордостта си и се подчинеше на заповедите му, нямаше да опитва ударите на кожения бич, който Алдън много обичаше да използва. Със сведени очи Аманда внимателно слушаше. Чуваше обръщането на страниците и звуците на одобрение или несъгласие, които се изтръгваха от дълбочината на гърлото му. Във всички случаи това бяха добри признаци — значи мислеше за пари, а не как да задоволява физическите си страсти.

— Милички мои, доста ми струвате — тихо каза Алън. Все едно, вие си го заслужавате. Давате ми удобства и удоволствия, а на този свят за какво друго може да мечтае човек?

„Давате? — не вярвайки, помисли Аманда и прехапа език да задържи гневните слова. — Ние нищо не ти даваме! Ти си взимаш каквото пожелаеш и твърдиш, че сме ти го давали доброволно! Презряно животно.“

— Не ви ли обличам в най-фините копринени воали и наметки? — продължи той. — Все пак, не са евтини. Но пък така ви подхожда тази коприна.

Аманда леко извърна глава към Шантел, младо момиче от Франция, отвлечено по същото време. Шантел, както и Аманда, преживя същите трудности, докато свикне с местното облекло, а ядосаше ли се, страните и шията й съвсем почервеняваха. Без да трепне и едно мускулче, Аманда безмълвно предупреди Шантел да запази спокойствие. Да предизвикаш гнева на Алдън бе опасно — веднъж пламнал, той го караше да бичува всички пленнички в харема си, не само виновната.

Алдън Мичъл отпи от виното и се облегна. Очите му обиколиха шестте жени в стаята. Всички бяха млади красиви и бързо възприемаха. Това бяха най-привлекателните жени, които Грегър отвличаше, а продадеше ли ги на богатите бели бизнесмени от Африка, Бразилия и Перу, очакваха го огромни печалби. След всяка пратка от жени Алдън лично проверяваше „улова“, какъвто бе любимият му израз. Най-красивите и одухотворените задържаше за себе си от три до шест месеца. С този стаж той ги приучваше да бъдат покорни робини, които безропотно изпълняват желанията на господарите си. Времето в повече за това обучение Алдън използваше, за да опита техните чарове. Пречупваше духа им и ги дресираше по начин, който в основата си по нищо не се различаваше от дресировката на куче. В края ги продаваше пет до десет пъти по-скъпо, отколкото нормалната цена на останалите привлекателни робини.

Алдън остави погледа си свободно да се рее над Аманда. Беше ужасяващо млада, а хубостта й предизвикваше кръвта му. Косите й имаха цвета на утринна заря, а очите й бяха сини като Карибско море, особено когато се разгневеше и притайваше мисли как да му се противопостави. Крехко и дребно, тялото й го възбуждаше, а кожата й беше гладка като коприната, с която я беше облякъл.

— Пламенна си ти, нали, любов моя? — попита Алдън и потупа коляното й с върха на обувката си. Тя не вдигна очи и това го накара да се закиска. Беше сигурен, че погледнеше ли го, в сините й очи щеше да види гняв и презрение. А видеше ли ги, трябваше да я накаже. Само че в момента не хранеше садистичната необходимост да бичува — нито Аманда, нито някоя друга от останалите.

Алдън допи виното си и се изправи. Охолството добавяше допълнителни килограми към кръста му и макар от това да ставаше все по-малко подвижен, той се гордееше с растящото си шкембе. То бе доказателството, че преуспява.

— Съобщиха ми, че скоро щял да пристигне нов товар — съобщи той. Сигурно ще ви осигуря нови компаньонки. — Ненадейно се засмя, отметна глава и потупа корема си. — Бъдете готови, сладки мои, прегледам ли новия улов, кръвта ми ще кипне! Ще имам нужда от вас!

Продължавайки да се смее, Алдън излезе от стаята. Аманда Йорк затвори очи и се помоли дано, преди да се е върнал, нещо страшно и убийствено да го порази.

Пета глава

Дерек се настани в гребната лодка и се помъчи да не обръща внимание на неприязнените чувства на хората около себе си. „Неверник“, бе хвърлил котва на шестстотин метра навътре в морето и единственият начин да се стигне до малкото пристанище и селото бе пътят да се измине с лодка. Грегър бе тръгнал с първата и затова на Дерек му бе трудно да го следи.

Дано този път има щастието да проследи Грегър и разбере с кого се среща. Направо ли ще отиде при своя работодател, или ще се отбие в кръчмата „Летящата гарга“ да изпие нещо и да се похвали с последните си подвизи в морето, а после да намери някоя склонна развратница, с която да прекара вечерта? Обикновено тъкмо така прекарваше Грегър първата нощ след завръщането си, но Дерек се надяваше, че този път ще бъде по-различно. Всеки изминал ден засилваше опасенията на Дерек, че не ще успее да открие сестра си, или пък, ако я открие, травмата да не разбие душата на младото момиче, с което бяха израсли заедно.

С приближаването на лодката към селището мисълта на Дерек се върна, от сестра му към младата пленница, която бе оставил заключена в каютата си. Изпитваше вина при мисълта за стореното само преди един ден. — Знаеше, че е било неразумно да я докосва, но не можа да се сдържи да не я целува, да възпре ръцете си да не изследват прекрасните заоблености на изключителното й тяло. Устата й беше мека, устните — зашеметяващи. Искаше му се да оправдае постъпката си като случайна и неизбежна — в края на краищата и той е мъж, — но не можеше. Досегашното му обучение на джентълменско поведение не допускаше подобни готови и егоистични извинения.

Лодката на Грегър достигна брега четвърт час преди тази на Дерек. Верен на традицията, Грегър се отправи към „Летящата гарга“. Дерек го последва, но от разстояние. Всъщност той не бе желан нито на масата на Грегър, нито на останалите маси. Жаждата на пиратите се оказа неутолима. Дерек се стараеше да пие колкото може по-малко. Не беше сега времето да размъти разсъдъка си с ром. Но както често става с мъжете, пие ли един, трябва да пият всички. Не постъпиш ли така, навличаш си насмешката на останалите и започват да те гледат под око, а Дерек не можеше да си позволи нито едното, нито другото, ако искаше да проследи Грегър до човека, който купува жените, доведени от „Неверник“.

След като за кратко време Грегър изпразни в гърлото си невероятно количество ром, той грабна една от келнерките и я друсна в скута си. Тя изпищя от удоволствие и когато той се помъчи да я целуне, леко го зашлеви. Дерек забеляза, че Грегър така силно стисна китката на момичето, че ръката й почервеня. Сетне я изтласка от скута си и я задърпа към задните стаички. Тя вече не се кикотеше от удоволствие, а се ужаси. Дерек не можеше да не й съчувствува. Нямаше как да спре Грегър, освен може би да го убие, но с това в никакъв случай нямаше да помогне на Аманда.

— Аз съм си изпил пиенето, господа — каза Дерек, нарочно заваляйки думите, за да проличи, че е по-пиян, отколкото в действителност. — И затова ви казвам сбогом.

Мъжете се разсмяха по пиянски, взеха да го тупат по гърба и да го удрят през ръцете. Трябваше да напрегне цялото си търпение, за да не се хвърли върху тия простаци.

— Твоето стомахче май не е за ром, пиленце саркастично се обади Боунс и срита Дерек в глезените.

— Не съм като вас — с фалшива усмивка отвърна Дерек.

— Седни и пий, англичанино! Седни и пий, че иначе… ще ти разпоря корема и пак ще го напълним с ром.

Дерек хвърли една златна монета на масата и тя тутакси привлече вниманието на мъжете.

— Пийте и за мене! — рече той и залитна за по-голям ефект. — Да ме споменавате.

Срещу втора златна монета подкупи лодкари да го върнат на „Неверник“. Бързаше да се върне преди залез, тъй като бе ясно, че Грегър тази вечер нямаше да му бъде от полза. А да оставя, Лорин сама на кораба беше опасно. Останалите на борда пирати можеха също се напият, да разбият вратата й и да си вземат отказаното преди. Да я спаси от тях бе едва ли не едничкото, което Дерек бе постигнал досега, и затова бе решен да запази победата си докрай.

Лорин се стресна от завръщането на Дерек и като усети дъха му на ром и пиянския блясък в очите му, нещо в нея трепна. Бе се надявала, че той ще се окаже по-различен от останалите пирати, а сегашното му състояние я смути.

— Виждам, че доста старателно си работил, както ми разправяше — саркастично каза тя.

Дерек се изненада от нейния гняв. Беше му лесно да забрави, че тя има всичкото право на света да го мрази до мозъка на костите си. Забеляза, че е използвала неговата четка — гарвановите й коси блестяха и нападали по раменете й, отразяваха бледата светлина на газената лампа. Погълнатият ром навярно бе притъпил мисълта му, но не бе променил силата на спомена за физическите качества на Лорин. Както винаги, тя бе привлекателна и дръзка. Запита се дали има силата да легне до нея, без да я докосне. Това бе станало миналата нощ, но се усъмни, че би го повторил я сега.

— Е? — попита Лорин. — Откри ли нещо?

Дерек отиде до легена и се наплиска със студена вода. Избърса лице и чак тогава отвърна:

— Съжалявам, но госпожица Никълс не е била пощадена. Много ми е мъчно, Лорин. Аз нямам нищо общо със смъртта й, макар че ако имах възможност да й помогна, щях да го направя.

Вестта дълбоко я нарани. Тя не познаваше госпожица Никълс много добре. Старата мома бе наета от родителите й да я придружава, но от това смъртта й не ставаше по-малко нелепа.

— Толкова много мъртви — прошепна Лорин, сведе очи и усети топлината на сълзите. — Ненужна, безсмислена смърт!

— И на мен ми е мъчно. — Дерек я погледна с желанието да я прегърне и утеши, но знаеше, че тя ще се противи. Дълбоко в сърцето си тя и него можеше да вини за смъртта на госпожица Никълс, утешение от убиец никога не би поискала. — Проверих също къде са ти нещата. Твоята каюта беше напълно разбита. Пиратите са си разпределили всичко, за да има какво да подаряват на местните жени. Скъпоценностите ти ги е прибрал Грегър.

— Значи роклите ми сега ще се раздават срещу сексуални услуги. — Вдигна очи, студени и категорични. — На тези жени поне дават нещо. А какво да кажа аз?

Дерек се извърна от нея със стиснати юмруци. Нямаше желание да се бори с нея, не тази вечер, когато беше пил повече отколкото трябва, но явно тя бе решила да го провокира.

— Нима съм те изнасилил? — попита Дерек все така с гръб към нейната красота. — Нима съм те докоснал снощи?

— Н-не — тихо отвърна Лорин. — Това беше снощи.

— Да, глупачко, това беше снощи — ядосано изсъска Дерек и се обърна към нея, — но тази вечер ще бъде малко по-различно!

Нейната реакция на заплахата угаси всякакво желание у Дерек. Беше я накарал да се страхува, а той не би могъл да се възбуди от жена, която се страхува от него. Бе възнамерявал да нощува на борда на „Неверник“ и на сутринта да прехвърли Лорин в наетата хижа на острова. Но сега не можеше да рискува втора нощ — да прекара с нея в подобна близост — чувствеността й бе застрашителна. А в хижата имаше повече място, за да бъдат отделно. За късо време Дерек събра екипаж, който да ги откара до брега. Пиратите се възпротивиха на извънреден труд и Дерек отново отвори кесията си за една златна монета. Толкова беше сумата, която моряците получаваха за месец, така че потиснаха неприязънта си към Дерек. Лорин запротестира, когато Дерек взе да й завързва китките, и само заплахата, че ще й върже и краката и ще я остави на пиратите да я отведат, където си поискат, я накара да се подчини.

Когато стигнаха селището, вакханалията продължаваше. Мъжете проследяваха Лорин е покварени погледи, а тя следваше Дерек с безропотно послушание, вързана с въже, което трябваше на всички да покаже, че е негова собственост и не бива да я задяват.

Наетата от Дерек хижа се намираше далеч от селището. Като повечето постройки на острова, беше едностайна, изградена предимно от грубо дялан бамбук и сламен покрив. Вътре имаше само един матрак и един изящен кедров шкаф.

— Може ли… възможно ли е да се окъпя? — попита Лорин, след като Дерек й развърза ръцете. — Чувствувам се мръсна.

Погледът на Дерек улови нейния. Нима тя искаше да каже, че се чувствува нечиста от неговия допир? Още един натрапчив въпрос, по който той не искаше да размишлява. И тъй като той замълча, Лорин се усмихна и сви рамене:

— Не искам много, нали?

— Разбира се, че не е много — усмихна се и той. Приближи кедровия шкаф, донесен от Лондон, намери нов калъп сапун и го подаде на Лорин. — Недалеч има едно скалисто заливче. Там ще бъдеш сама.

Лорин направи крачка към вратата, но спря и рязко се обърна.

— Но ти ще бъдеш там.

— Да, ще бъда. Но само аз. Ако не приемаш, ще минеш и без баня. Дерек пое ръката й и се вгледа в очите й с надеждата, че би могъл да спечели поне част от нейно доверие. — Ще стоя настрана. Тъмно е. Не мога да не те наблюдавам, защото ще избягаш, а направиш ли го, отново ще те пипнат. Можеш да допуснеш какво ще стане, ако Грегър те хване пак. Видя го какъв е, нали?

Лорин кимна и сведе очи. Да, тя знаеше какъв е Грегър и каква заплаха представлява, но тя знаеше и какъв е Дерек Йорк… и каква е заплахата от негова страна, много по-опасна от всичко, което е познавала.

— Почакай, имам нещо за теб. — Дерек се върна до сандъка и отвори капака. Бръкна сред копринените си ризи и измъкна две блестящо бели копринени парчета. — Наметни ги — каза той, — с тъмната си коса и мургава кожа няма да се отличаваш много от местните жени.

Дерек знаеше, че това е лъжа. Лорин изпъкваше и би привлякла вниманието на мъжете независимо къде се намира или с какво е облечена. Дори съдран чувал и разчорлени коси не биха скрили ефикасно нейната красота. Лорин погледна сапуна — на сини и бели ивици, производство на д-во „Фоксбъри“ в Лондон. Майка й предпочиташе същия скъп сапун. Около Дерек Йорк се усука още един пласт от загадки и Лорин още веднъж се запита кой ли наистина е той и защо има вземане-даване с екипажа на „Неверник“.

Заливчето се намираше на половин миля от хижата на Дерек. Малко и плитко, то бе защитено от ветровете и високите вълни. Лорин погледна водата и си помисли, че при други обстоятелства това за нея щеше да бъде пристан, едно усамотено кътче, което би могла да нарече свое.

— Можеш ли да плуваш? — прекъсна мислите й Дерек.

— Да. Много добре.

— Хубаво. Не бих искал да се удавиш пред очите ми. — Лорин го изгледа обвинително, но не раздразнено.

— Не се безпокой — рече тя и се извърна да погледа лунната светлина върху водата. — Боя се, че още дълго ще бъда твоя пленница. — Сетне пристъпи встрани и се отдалечи. — А сега ще ме извиниш, но искам да се окъпя. Нали обеща за малко да ме оставиш сама? — Почака да чуе стъпките му по пясъка, И когато не ги чу, въздъхна достатъчно високо, за да я чуе. — Не бой се, няма да се удавя, докато не се уверя, че няма друг начин да избягам.

— Честно казано — отвърна Дерек, доволен, че тя непоколебимо отказва пасивно да приема условията на своя плен. Отдръпна се на няколко стъпки, без да я изпуска от погледа си. Обвита в мекото сияние на лунната нощ, тя бе още по-красива.

Лорин знаеше, че той я наблюдава. Разкопчавайки ръкавите си, тя просто усещаше очите му. Когато се съблече съвсем, сърцето й заудря още по-силно, усети го в слепоочията си. Гола, поруменяла от смущение, тя грабна сапуна и се гмурна във водата, за да не позволява на Дерек да я гледа повече от необходимото. Когато водата стигна до кръста й, потопи се цяла, за да си намокри косата, после я насапуниса. През целия си живот бе употребявала благоуханния и мек сапун „Фоксбъри“, Ароматът му сега върна сломените й за детството във Вирджиния. Пясъкът на дъното беше мек и тя го разрови с нозе. До кръста в топлите карибски води, с насапунисани рамене и ръце, бе лесно да забрави, че не е сама. Доколкото можа, насапуниса и гърба си, радостна от чувството, че отново се усеща чиста. Чак когато чу плисъка на други стъпки във водата, мечтанието й секна. Обърна се и кръстоса ръце да скрие гърдите си.

— Май имаш нужда от помощ за измиването на гърба — полуусмихнат изрече Дерек, приближавайки Лорин гол като младенец.

Лорин се обърна с гръб, а сърцето й щеше да скочи. Бе разбрала, че той няма чувство за приличие, вече го бе доказал, но все пак не бе вярвала, че ще се съблече и ще влезе във водата при нея.

— Нали каза, че ще ме оставиш насаме! — разгорещено и обвинително извика Лорин. — Мислех, че мога да ти се доверя.

— Просто се мъча да ти помогна. Видях колко ти е трудно да си измиеш гърба. — Дерек се приближи зад Лорин. Водата едва стигаше до бедрата му. Близостта на Лорин с нейната блестяща насапунисана голота бе нещо, на което не можеше да се устои на брега, — дай ми сапуна да те измия, където не ти стигат ръцете.

— Моля те, иди си — прошепна Лорин. Не можеше да го види, но чувствуваше близостта му. Беше трудно да спориш с човек, когото не виждаш, и макар да не искаше да мисли за това, не можеше да забрави какво бе видяла, когато той беше само до колене във водата. — Нали ми обеща…

— Излъгах. Какво мога да ти кажа? — И леко постави ръце върху раменете й. — Подай ми сапуна.

Лорин вдигна глава да погледне луната. Защо тъкмо на нея трябваше да се случва всичко това? Какво бе направила, за да заслужи такъв жалък късмет? А какво би станало, ако откаже да се подчини на неговото желание? Снощи не бе я докоснал, но това беше снощи. Тази вечер можеше да бъде друго…

— Моля — каза той и протегна ръка пред нея, — „Не биваше“, каза си Лорин поставяйки сапуна в ръката му. — Зная, че ти е трудно да ми вярваш. В твоето положение навярно и аз щях да разсъждавам така. — И започна да сапунисва раменете на Лорин. Събра косите й и ги преметна през едното рамо, за да оголи напълно гърба й. — Но трябва да се помъчиш, просто да опиташ, друго не искам от тебе, опитай се да повярваш, че наистина не ти мисля злото. Всъщност, докато не те изведа от този остров, ще се наложи да ме смяташ за свой единствен защитник.

— Мога да се защитавам и сама. — Тя се съпротивляваше на топлината, проникваща във вените й. Ръцете на Дерек, които се движеха по нейните рамене, шия и гръб, бяха направо божествени. Продължаваше да си държи ръцете на гърдите. Част от нея все още не искаше да приеме забранените удоволствия, които, както й бе известно, Дерек може да предложи… но друга част копнееше за пълно отпускане и забрава, за физически наслади.

— Естествено, че можеш — с дружелюбен сарказъм се съгласи Дерек.

— Мога! Ако имах пушка, щях да те застрелям още и да си се прехвърлил на „Мис Малаки“.

— Вярвам ти. Честна дума — каза го с тон, който сочеше тъкмо обратното. — Сега си вдигни ръцете. Нали искаш да бъдеш чиста? Никой не може да ти каже кога пак ще можем да се окъпем.

— Не! — ядоса се Лорин, недоволна, че Дерек й отказа правото да може да се защити, но съвсем не с намерението да се изплъзне от ръцете му.

— Добре, тогава можеш да ми се отплатиш, като на свой ред ти измиеш моя гръб, а?

Когато той я докосваше, не беше никак неприятно, но тя него да докосва? Бавно раздели ръце и ги вдигна.

— Надявам се, че ти е забавно — прошепна тя през стиснати зъби.

Дерек тихо се засмя.

— Не с мене, а с тебе се отнасят като с разглезена принцеса!

Защо му е да преобръща всяко нещо, което тя казва, и то по такъв начин, че всеки път да е малко прав? Никой човек не беше вбесявал Лорин така.

Той започна с лявата й ръка, насапуниса я, изми всеки пръст поотделно, после мина нагоре към китката и лакътя. Лорин притвори очи, обзе я усещането за нещо много приятно. Знаеше, че не бива да се оставя на това чувство, но в последно време бе преживяла толкова неволи, че сега изглеждаше неразумно да не приеме малко приятни усещания. Сапунените пръсти на Дерек се плъзгаха, нагоре към мишницата й. Напрежението обзело я и държащо я през цялото време, откакто бе пленница, бавно и неумолимо изтичаше от нея. Сетне усети ръката му и сапуна под мишницата си и несъзнателно се разхили. Рязко спусна ръка и притисна ръката на Дерек.

— Гъдел ли те е?

— Да — призна Лорин и прогони усмивката от устните си. В това нямаше нищо смешно — строго си припомни тя.

— Нали трябва да си чиста? Опъни си ръката. Съвсем за малко.

Сигурно съм си изгубила ума. Докосването на този човек не би трябвало да ми е приятно! Лорин се изненада, че изпълнява каквото й кажеха. Беше трудно да не се засмееш, когато те мият и под другата мишница. Когато той свърши, Лорин приклекна във водата до шия да отмие сапуна.

— Сега краката рече Дерек.

— Не!

— Да.

— Ти си луд!

— Може би, но въпросът е друг. Въпросът е чистотата.

— Ти си луд и си лъжец!

— Мисли за мен като за верен слуга, който се мъчи да изпълни задълженията си.

— Куче!

— Не, човек.

— Още по-лошо!

Дерек се засмя и Лорин също прихна, против волята си. Водата стигаше до пъпа й. Отказваше да се обърне с лице към Дерек, с него не би се преместила на по-плитко. Като не откри нищо по-приемливо, тя се наведе и протегна единия си крак назад.

— Е, за начало е добре — рече Дерек. — Малко неудобно, но всички правим каквото можем. — Започна да сапунисва глезена й и се усмихна, когато й се наложи да се подпре с ръце на дъното, за да не си натопи главата във водата.

Много смешна ситуация. В мисълта си Лорин се виждаше като ексцентрична гола балерина, балансираща на един крак на някоя нюйоркска сцена. Този образ я накара да се разсмее и това бе достатъчно, за да си натопи лицето във водата. Дерек задържа крака й и тя напълно изгуби равновесие. Като я пусна, Лорин се подаде от водата пръхтяща и сърдита.

— Нарочно го направи! — обвини го тя, отмятайки мократа си коса от лицето. — Защо трябва всеки път да се правиш на простак? — Стрелна го ядно и в този миг забеляза къде са насочени очите му. Гледаше я в гърдите, напълно открити пред него. Лорин инстинктивно скръсти ръце отпред, а гневът й растеше. — Мисля, че съм вече достатъчно чиста.

Главозамайващата игра, която бяха почнали, бе продължила доста дълго и вече ставаше опасна. Може би Дерек Йорк не е такъв убиец като пиратите, с които пътуваше, но нали все пак е мъж и може да подчинява желанията си на контрол само до известно време. Макар да бе чула как Грегър обвинява Дерек, че не те си падал по жени, тя бе сигурна, че е тъкмо обратното. И ако водата стигаше на Лорин до стомаха, то на Дерек стигаше само до бедрата. Въпреки гнева си тя не се стърпя да не го погледне. Имаше широки рамене, добре оформена гръд, почти без косми. Мускули му ясно се открояваха, личаха ребрата му, а стомахът му бе като навито въже. Очите й се сведоха по-надолу към тихо вълнуващата се вода и тя изведнъж поруменя, като разбра къде гледа, въпреки че, осветена от луната, водата й пречеше да види онова, което чувственото й любопитство искаше.

— Можем ли сега да си вървим? Чиста съм, както винаги искам да бъда.

С отнесен тон и замъглени в лунната светлина очи Дерек отвърна:

— Ти си чиста, но аз не съм. Не е ли време да ми върнеш услугата и да ми измиеш гърба? — И протегна ръка със сапуна. Лорин отстъпи, уплашена, че той може да я сграбчи. — Не ставай егоистка, Лорин. Не се ли държах като джентълмен, когато ти измих гърба?

— Бързо се уча да презирам чувството ти за логика — отговори Лорин, бавно поклащайки глава, слисана, че не се е разгневила повече. Дерек отново се помъчи да й подаде сапуна. — Първо се обърни, после ще ми дадеш сапуна.

Дерек прихна, обърна се и подаде сапуна през рамо.

— Приеми това като знак на доверие — каза той. — Отде да зная какво ще ми направиш, като съм с гръб.

— Ако имах оръжие, сериозно щях да обмисля възможностите — измънка Лорин достатъчно високо, за да бъде чута. Думите й предизвикаха у него нов порив от смях.

Той разтвори ръце, а Лорин за миг остана неподвижна. Раменните му мускули бяха изваяни като на статуя. Отзад тесният му кръст личеше още по-ярко. Телосложението му й напомни това на брат й, но когато бе гледала Филип в басейна като деца, у нея не бе трепвала никаква чувствена реакция.

Ядоса се, че изобщо се е заела да го оценява на външен вид, Лорин почна да го сапунисва, усещайки твърдостта на мускулатурата му под кожата. Постъпи точно както и той бе постъпил с нея — първо гърба, сетне ръцете. И когато ръката й спираше по дълго от необходимото или преминаваше към предната му, част, когато миеше кръста му, тя си налагаше да се убеждава, че това е случайно и че само върши онова, което повелителят й желае. В сърцето си обаче тя болезнено осъзнаваше, че се бе простила със здравия си разум още първия път, когато той я докосна. Сега, с бързо растяща страст и чувственост, тя усещаше как кожата й става все по-податлива и под влиянието на някакво вътрешно налягане разбираше, че възбудата й се причинява от докосването на тялото му, на стоманените мускули и гладката кожа на гърба, раменете и ръцете му.

— А сега отпред — каза Дерек и бавно се обърна. Дъхът на Лорин се спря в гърлото й, но този път тя не се отдръпна назад и не кръстоса ръце пред гърдите си.

Шеста глава

Когато погледна младата си пленница, Дерек дълго и глухо изстена. Както бе вдигнала лице към него, той почувствува желание да я целуне, както преди да обходи устата й с език, да вкуси аромата на нейната плът. Той потърси с поглед гърдите й — напъпили, големи и обли. Дерек бе силно възбуден, борейки се с желанието си да я обладае със сила тук, в същия този миг, без да мисли за нищо, освен за това, да се задоволи.

— Фронтът — пророни дрезгаво той и едва-едва приближил, леко сложи ръка на раменете на Лорин. — Много е важно човек да довършва това, което е започнал.

„Какво ли има предвид?“ — се питаше Лорин, стремейки се да овладее противоречивите чувства в душата си.

Забеляза как дясната й ръка, държейки сапуна, — трепереше. Почти в транс, тя леко допря сапуна до гърдите на Дерек и започна да търка. Когато го насапуниса, бялата пяна се сгъсти и започна да се стича корема му. Тя затърка и с лява ръка. С връхчетата на пръстите си напипа едрото му зърно, потри го с възглавничката на палеца си и Дерек простена в знак на одобрение.

Погледът му пареше гърдите й, които леко потрепваха при движенията на ръцете й. Лорин не смееше да вдигне поглед към Дерек. Страхуваше се от желанието, което щеше да прочете в очите му и което сигурно щеше да проличи и в нейните.

— Ти си загадка за мене — промълви Дерек, като изговаряше думите с усилие. — Като дива котка ми се съпротивляваш, а всъщност си така страстна и женствена. Иска ти се да ми се отдадеш, а на всяка крачка ми се съпротивляваш. А най-странното е, че и на себе си се съпротивляваш.

— Нямам друг избор — прошепна Лорин, почти без да чува думите му. Гледаше как ръцете й обхождаха тръпнещите мускулчета на гладкия му стегнат корем. — Налага ми се да се съпротивлявам, тъй като името ми е Мастърс, а хората от този род са се противопоставяли на всяка заплаха.

— За теб аз не съм заплаха — каза Дерек, като плъзна ръце от раменете й към хълмчетата на прекрасните й гърди.

— Заплаха си. Най-голямата заплаха, която съм срещала — чистосърдечно отвърна Лорин.

Кръвта й кипна от докосването на Дерек. Внезапно разбра какво вършеше и колко ръцете му бяха близо до чувствителните връхчета на гърдите й и тя отстъпи назад, без да си дава сметка, че отива на плитко. Дерек я последва и тя отстъпи още няколко крачки назад.

— Аз… аз не съм… — мълвеше Дерек. Сърцето му силно биеше от желание. Пристъпи още една крачка към Лорин и се оказа на плитко. Горещият му член пулсираше, изложен на хладния нощен ветрец.

— Ооо — простена Лорин, видяла възбудата му.

Видът му я плашеше. Не беше девственица, но единственото й преживяване с мъж не я бе подготвило за буйната страст, която проявяваше Дерек.

Спря да отстъпва. Усети в краката си слабост, под водата коленете й трепереха. Докато Дерек бавно настъпваше, сапунът се плъзна от ръката й и цопна във водата. Тя стоеше и гледаше в тъмните води.

— Остави го — прошепна Дерек, пристъпвайки към Лорин. — Аз съм собственикът на компанията и мога да доставя стотици такива. — Хвана с върховете на пръстите си фината брадичка на Лорин и повдигна лицето й, за да я погледне в очите. — Ти си най-вълнуващата жена, която съм срещал, Лорин… най-прелестната, която съм познавал.

Тя простена, когато Дерек наведе лице над нея и отметна глава назад, приканвайки целувката му. Когато устните им се докоснаха, тя пъхна език между, неговите устни. Прилепи длани към насапунисания му, стегнат корем и ги плъзна отзад към гърба му, докато целувката им ставаше все по-дълбока. Изпита такова физическо удоволствие от топлината на неговото тяло до гърдите си, че го притегли още по-близо към себе си.

Дългият, твърд член на Дерек бе притиснат между тях. Лорин усещаше неговите пулсации — целият желание, горещ и твърд, той почти изгаряше кожата на корема й.

„Много е голям… прекалено е мъжествен за мене“ — предупреждаваше я уплашеният й вътрешен глас.

Тя не му обърна никакво внимание. Целуваше Дерек, преплела език в неговия, извиваше се около тялото му, потривайки бюст в мускулестите му гърди, и тогава осъзна как всичките й сетива бяха завладени от взаимното им преживяване във водата. Бе възбудена от близостта на Дерек, от голите им тела в лунната светлина. Взаимните им нежности я покориха докрай. Лорин се уплаши, но знаеше със сигурност, че няма да може да овладее собствената си трескава възбуда.

— Мила моя — шепнеше Дерек, плъзгайки ръка по хлъзгавите й от сапуна по тялото му гърди, — караш ме да треперя като момче.

Той прокара устни от устата към шията й и Лорин отметна глава настрани, за да го остави да я целува. Дерек лекичко притисна с палец и показалец зърната на гърдите й и страстта разтърси и наелектризира тялото й. Лорин бавно се отмести и потърка горещия му член, притиснат в корема й. Беше толкова голям! Но въпреки големината му Лорин знаеше, че е готова да го приеме. Сетивата й се бяха подчинили на магията на докосванията, дълбоките целувки, прошепнатите нежности.

— Искам те — въздъхна Дерек.

Той плъзна ръката си около Лорин, хвана я отзад и притисна по-плътно до себе си, за да усети нежната топлина на гладката й плът до своя член.

— Нуждая се от тебе, Лорин!

Дерек внезапно осъзна, че желаеше Лорин не само заради сексуалното удоволствие.

Лорин плъзна ръце около врата му, прокарвайки пръсти по рижавата му коса. Тя доближи лицето му своето и го зацелува жадно, искащо, напълно отдадена на омайното усещане, освобождаващо я от срама, страха и съмнението. Дерек улови задника й със силните си ръце и я издърпа нагоре, а тя сплете крака около него и сключи глезени на кръста му.

Въпреки че Лорин не беше дребна жена, той я държеше с лекота. Тя се притисна в него, разтреперана от желание. В дъното на душата си усещаше глад, една прегаряща празнота, която не бе изпитвала по-рано и която чувствуваше инстинктивно, че Дерек може да удовлетвори.

Той бавно я наведе. Докосна я коническата главичка на едрия му фалос, парещата му топлина извика у нея въздишка. Още веднъж неопределено се запита дали Дерек ще може да проникне в нея, но колебанието й изчезна в момента, в който я наведе още повече и тя почувствува, че се разтваря под неговата сила.

— Ох! — пъшкаше Лорин със сключени на врата пръсти. Мускулите й се отпуснаха и той все по-дълбоко проникваше в нея, изпълваше я и се наслаждаваше.

Дерек бавно я наведе, докато напълно я проникна. Главата й бе отпусната на раменете. Да чувствува Дерек проникнал в нея, напълно неподвижен, освен леките пулсации, които преминаваха по члена му, беше удивително усещане, каквото не бе имала. С вик на неочакван екстаз тя притисна очи, обладана от невероятни конвулсии. В горещи спазми тя се притисна около тръпнещия му фалос. Викаше от удоволствие, краката й внезапно се изправиха и само ръцете на Дерек и неговият член я държаха, докато тя се бе оставила на екстаза, познат й само веднъж по-рано.

Дерек усещаше как тя все по-плътно се притиска до него. Толкова дълго бе чакал това! Въпреки че обикновено умееше да се контролира и да удължава удоволствието, страстта на име Лорин го освободи от всички задръжки. Когато тя най-сетне отвори очи, вдигна глава и удивено го погледна, той хвана бедрата й, наведе я отново, отдавайки се изцяло на своята страст.

— Аз не мога… да се владея… с тебе — прошепна Лорин, сключвайки глезените си отново, за да улесни Дерек.

Той се плъзгаше в нея, изпълвайки я цялата, и това беше опасен еликсир. Не трябваше да се отдава на този страстен, загадъчен мъж… но тя не можеше да стори друго.

Лорин наблюдаваше как страстта овладява чертите на Дерек и преобразява лицето му. Той я вдигаше и навеждаше в началото бавно, после все по-учестено. Тя гледаше как се движеха мускулите на гърдите и плещите му, как се свиваха и разпускаха под нейното тегло и потръпваше от тази гледка.

С глух стон Дерек я придърпа към себе си и напълно проникна в нея. Тя обгърна шията му с ръце, притисна се до гърдите му и опря буза о неговата.

— Дерек — въздишаше тя, прилепила устни до ухото му.

Да чуе името си, изричано със страст от нейните уста, бе твърде много за Дерек. Той я привлече силно към себе си и в пристъп на екстаз се освободи.

Лорин отвори глезени и се изплъзна от тялото на Дерек. Когато той излезе от нея, тя леко изстена от разочарование. Сгуши се в него, като дишаше дълбоко, на пресекулки.

Какво направи? Наистина ли тя, Лорин Мастърс, извърши всички тези ужасни неща?

— Струва ми се… добре е да излезем на брега — прошепна тя, опитвайки се да се освободи от прегръдката на Дерек. Страстта й бе удовлетворена и тя искаше да се дистанцира от него. Неговата близост бе прекалено опасна. Той я караше да изпитва и да върши неща, които не й бяха присъщи, поне не на нея — Лорин Мастърс, която познаваше.

Тя се упъти към брега, но Дерек я хвана за ръката.

— Не бягай от мене сега — тихо каза той. Наведе глава, целуна я по челото и после нежно целуна устните й. — Мисля, че трябва да поговорим.

— Винаги, когато говоря с теб, накрая върша неща, които не бива — искрено, отбранително каза Лорин. Някои неща бяха прекалено хубави, за да са истина, и тя започваше да мисли, че към тях спадат и милувките.

Грабна дрехите си, но Дерек я спря.

— Почакай да изсъхнеш. Не ти е студено, нали? Лорин поклати глава. Беше топла вечер и лекият ветрец скоро я изсуши. Свянът, а не студът я накара да посегне към дрехите си. Интимността бе отшумяла и оставила след себе си нежния отблясък на една новооткрита страст и слабо усещане за объркване и вина.

Дерек тръсна глава и пръските се разлетяха във всички посоки. Лорин се разсмя и по същия начин опръска Дерек, който отвърна със смях на закачката й.

— Седни — обърна се към нея той и се излегна в гъстата зелена трева оттатък белия пясък.

Лорин направи, както й бе наредено, но се извърна свенливо встрани и кръстоса ръце пред гърдите си.

— Все се криеш — сгълча я той. — А не трябва. Аз толкова обичам да те гледам.

— Сигурно. Но аз не обичам да ме гледат. Продължи да стои, обърната настрана. Дерек се беше излегнал небрежно и ако можеше да си позволи, тя щеше да види златистото му тяло. Но не искаше той да забележи какво въздействие оказваше тялото му върху нея дори когато не правеше нищо, освен да го гледа.

— Само така говориш… само така говориш — отвърна Дерек. Изкорени едно стръкче трева и го захапа. — След време, ако изобщо имаме късмет, ще те накарам да обичаш да те гледам. Ще те накарам.

Неговата самоувереност я подразни. Почувствува внезапна нужда да му отнеме нещо, да му даде да разбере, че не е бил толкова върховен, колкото си мислеше.

— Знаеш ли, ти не си първият. Имаше друг — прошепна тя с надеждата, че това ще му бъде неприятно. Беше й внушено, че мъжете се чувствуват големи победители, когато дефлорират жените.

— Зная. Все още ли сте заедно, или се разделихте?

Лорин обърна поглед към Дерек с перверзна омраза, че споделеното току-що не го ядоса.

— Не е твоя работа! — тросна му се тя.

— Не, не е. — Дерек заговори по-меко и нежно, така вбесяващо. — Той нарани ли те?

Лорин сви рамене. Не обичаше да мисли за Ричард и й беше неприятно да говори на Дерек за него. С удивление чу собствения си глас да казва:

— Нарани ме, но не физически. Претендираше, че е такъв, какъвто не беше, и аз му повярвах. Не ме е удрял, ако това имаш предвид.

— Някои мъже са истински копелета — тихо каза Дерек. Искаше да я прегърне, да я утеши, но знаеше, че ако се опита да посегне към нея, тя ще го разбере неправилно и резултатът нямаше да е добър, а лош. — Понякога на мъжа му се налага да се прави на нещо, което не е.

— Като тебе ли? — Въпросът се изплъзна от устните й, преди Лорин да успее да го потисне.

— Да, като мене.

— Ти на какъв се правиш?

Дерек погледна за миг в очите й и си помисли, че никога преди не беше познавал жена като нея. За него бе необичайно да си мисли, че може да разкрие сърцето си и да сподели тайните си е жена, но спрямо нея не му се струваше толкова ужасно.

— Правя се на пират. Това не ме прави щастлив, но за момента е необходимо.

Между тях се възцари мълчание. Лорин почака колкото можа по-дълго, надявайки се Дерек да поясни това, което каза. След като той не го направи, със следа от злорадство тя прошепна:

— Да, и се преструваш толкова добре, защото аз съм убедена, че си пират. Само пират може да плува с „Неверник“.

— Чуй ме — тихо отвърна Дерек, в него също се надигаше гняв, макар напълно да разбираше основанията за нейното недоверие. — Аз желая и се моля в името на най-скъпото всеки от екипажа на „Неверник“ да стигне до съд, да получи справедлива присъда и да бъде обесен! Всичките ги мразя — и особено Грегър. Копнея за онзи ден, когато светът ще се отърве от това мръсно копеле, и ако имам късмет, аз ще сложа край на живота му! Но засега, докато не изпълня това, заради което съм тръгнал от Лондон, налага се да се примирявам с Грегър и с всички останали. Не го желая, но ми се налага.

— Защо? — попита Лорин, донякъде все още напълно убедена, че той е пират като убиеца Грегър.

— Не мога да ти кажа. Мога само да те помоля да ми вярваш.

— Дай ми някакво друго — доказателство, а не само голи думи и може би ще ти повярвам.

Раздразнен и ядосан, Дерек скочи на крака, грабна полата и блузата и ги хвърли на Лорин, сетне бързо започна да се облича.

Тя погледна двете парчета фина бяла коприна. Биха правоъгълни, едното значително по-голямо от другото, с два дълги тънки ръба по краищата на материята. И по-голямото дори бе твърде малко за тога, тъй че тя нямаше представа как се обличаше.

Дерек се облече бързо и отново се обърна към нея. Голото й тяло се къпеше в сиянието на луната. Образът на Лорин мощно го привличаше и той се проклинаше, защото знаеше, че тя никога не би могла напълно да му се довери. Нищо, което би казал, не можеше да промени факта, че бе похитена и гледаше на него като на свой похитител. Тя бе най-привлекателната жена, които познаваше, и той харесваше нейния пламенен дух. Все още нямаше желание да признае, че тя бе жената, която бе чакал, но тази възможност съществуваше и не му даваше мира.

— Дай да ти помогна — приближи той.

Лорин се обърна с гръб. Линията на бедрата й и закръгленият й задник бяха опустошително възбуждащи.

— Мога да се справя и сама — отвърна с тиха злост. — Не ми е необходима твоята помощ.

— Казвала си го и преди, и също сбърка. — Той взе едното от копринените парчета. — Това тук се нарича shikars. Облича се ето така.

Лорин искаше да се възпротиви, но не го направи. Не й бяха останали сили да се бори след любовното вълнение. Дерек зави плата два пъти около бедрата й и завърза отгоре дългите връзки като на пола.

— А това се нарича mitar — продължи Дерек и взе по-малкото парче коприна от Лорин. Една вена пулсираше на слепоочието му и той почувствува как кипва кръвта му пред нейната голота, но се постара да овладее желанията си. — Облича се по този начин.

Mitar-a дойде под мишниците на Лорин, кръстосана беше пред гърдите й и завързана отзад на шията. Когато Дерек свърши, тя пооправи плата около гърдите си, удивена, че намира дрехата твърде удобна. Облеклото обаче оставяше корема й съвсем гол и тя се чувствуваше повече от неудобно с едно само парче коприна, което покриваше гърдите й.

— Така се обличат местните жители — обясни Дерек, отстъпвайки крачка назад да огледа работата си. Много жени беше виждал да носят shikars и mitar, но никоя от тях не изглеждаше като Лорин. Никоя нямаше нейното аристократично лице и удивителни линии. — С това облекло ще ти бъде по-лесно да се смесиш с тях. Хубаво е, че косата ти не е руса и че не си прекалено висока.

Лорин се питаше дали Дерек предпочиташе блондинки или брюнетки и дали е прекалено разочарован от това, че къдрите й бяха черни като абанос.

— Хайде да се връщаме в колибата — каза той и взе захвърлените й европейски дрехи. — Добре е малко да поспим.

Лорин последва Дерек обратно, в колибата, чудеше се дали за него има значение, че се бяха любили. Тя беше сигурна, че го е възбудила, но знаеше също така, че възбудата му не беше достатъчна. Искаше сливането им да бъде нещо повече от прелъстяване. След Ричард тя си беше обещала, че няма да се остави никога повече да бъде подведена от убедителните лъжи на някой безчестник. Мисълта, че отново е толкова глупава, да повярва на красивите лъжи на някой мъж, коварно я измъчваше.

„Той ме облада насила. Аз нямах избор. Аз съм негова пленница… и лъжа самата себе си.“

— Какво има, Лорин? — попита Дерек, плъзгайки ръка около кръста й, докато вървяха.

— Нищо. Абсолютно нищо. — Тя ускори крачка, за да се отскубне от ръката му. — Просто ме остави на мира.

Седма глава

Утринното слънце, нахлуващо през прозореца, блъсна Грегър в лицето. Той изпъшка, примигвайки, и се извърна от досадната сутрешна светлина. Опипа леглото до него и бе разочарован, но не и изненадан — сервитьорката го бе оставила по някое време през нощта.

Той се обърна по гръб и сложи ръка на очите си. Дори и през клепачите светлината бе болезнено ярка. Главата му тежеше, а стомаха си чувствуваше отвратително. Веднъж, когато ромът на кораба се беше свършил, той пи питие, което си беше дестилирал сам. Едва не умря и стомахът му никога вече не беше същият.

Опита се да мисли за преживяванията от миналата нощ, но споменът не породи усмивка на лицето му. Сервитьорката обичаше да флиртува с посетителите, когато беше в кръчмата, и знаеше, че нищо не я заплашва. Флиртовете й осигуряваха допълнителен доход от моряците, които я обожаваха и вземаха смеха и усмивките й за чиста монета. Тя не престана да се смее, додето не осъзна, че Грегър не признава никакво не.

Грегър се ядоса, защото тя отказа да го целуне и не се преструваше, че й е приятно, докато беше отгоре й. Когато свърши, той се търколи, взе бутилка пиене, засмя се здравата, удари сервитьорката по задника и каза, че само се е закачал, нищо лошо не искал да направи. Сервитьорката отвърна, че разбира и не се е обидила… но прикритата омраза в очите й обещаваше на Грегър, че някой ден тя ще си отмъсти за стореното.

Грегър се съмняваше, че е станала дори и две минути след като той бе заспал, за да напусне стаята му.

Много бавно, като пъшкаше от болка, той се домъкна до края на матрака. Сгъна крака под тялото си, разтърквайки очи. Махмурлукът ми става все по-мъчителен, мислеше той. Освен това все повече и повече му бе нужно, за да се напие и да се възбуди.

„Просто пиенето бе кофти, това е. Още не съм започнал да остарявам. Сега съм мъж повече от всякога…“

Успокояваща бе тази мисъл и Грегър с удоволствие се хвана за нея. Нужно му беше нещо особено, жена, различна от другите… Тези мисли естествено го наведоха на спомена за онази тъмнокоса, със сладострастно тяло жена, която взеха след корабокрушението на „Мис Малаки“.

Грегър не успя да я огледа добре — как я нарече Дерек? Може би Лорин — но това, което видя през скъсания корсаж и изопната шемизетка, бе достатъчно да накара кръвта му да кипне.

Мислите за Лорин най-досадно възстановиха образа на онзи англичанин, Дерек. Грегър ненавиждаше този човек и само неограниченото му богатство, което изтичаше към Алдън Мичъл, го спираше да се отдаде на естествения си инстинкт да убие това копеле.

Този скапан англичанин! Вземаше най-красивите женя за себе си, дори не беше готов да ги сподели с друг! Какво значение имаше дали жените са се галили с мъже от „Неверник“, преди да ги продадат на Дерек? И дори ако парите на Дерек му позволяваха да вземе за себе си най-добрите роби, това не беше основание той да пречи на мъжете да се позабавляват, като убият някой и друг пътник, някой твърде стар и слаб, за да има цена.

Грегър потри ръце, опитвайки се да се пребори с махмурлука. Днес трябваше да покаже новата пленничка на Алдън Мичъл и да получи пари за услугата си. Трябваше да бъде нащрек и да прояви разум с Алдън. Той нямаше доверие на Алдън и подозираше, че ако не е напълно трезвен на срещата, Алдън ще намери начин да го изпързаля.

Като се изправяше колебливо на крака, той си помисли, че днес ще попита Алдън Мичъл кога ще му бъде позволено да убие англичанина.

Първата мисъл на Лорин беше, че чувствува топлина и тази топлина беше добра и успокоителна. Тя се сгуши по-близо до Дерек и прилепи буза към голите му гърди, плъзгайки коляно около неговото бедро, за да го усети.

„Толкова е спокойно… топло… сигурно… спокойно… с Дерек…“

Смътното усещане, че Дерек е до нея, я събуди напълно, порази я съзнанието, че лежи гола в ръцете му и така е било през цялата нощ.

Тя стана, освободи се от Дерек и той се размърда.

— Всичко е наред — прошепна. — Остани да спиш. Аз няма да избягам никъде.

Дерек се усмихна сънено и Лорин въздъхна облекчено. Нужни й бяха няколко минути, за да помисли, да прецени странната посока, която беше взел животът й, да реши какво да прави в близко бъдеще.

Зърна блузата и полата до матрака, където Дерек ги бе захвърлил малко преди отново да се любят и уви дрехите около себе си, като този път завърза възлите особено здраво.

Единствено вървите могат да ме предпазят от настъпленията на Дерек, помисли си Лорин с твърда решимост. Аз явно нямам достатъчно сили да го отхвърля.

Тя се опита да прибере косата си, но разбра, че не може, и ядосано се отказа. Нужни й бяха собствените и дрехи, които бяха шити специално за нея и бяха по-скромна от тези, които Дерек и даде. Нужен й беше нейният дом във Вирджиния, с майка й и баща й, с нейната мила бавачка, които бяха готови да задоволят всяко нейно желание. Искаше да бъде, където и да било, само не на този малък остров в Карибско море, в малката хижица, с мъж, името му беше Дерек Йорк, но изобщо не беше сигурна дали знае кой е.

Погледна към спящия Дерек и се усмихна. Той почиваше и за първи път, откакто го знаеше, не бе така страшен и не излъчваше онази силна енергия и виталност, които покоряваха сетивата й. Заспал, той не беше нищо повече от мъж — със сигурност по-красив от останалите, по просто мъж и като такъв за нея беше по-лесно да го види разумно и ясно.

Кой беше истинският Дерек? Пиратът, който плуваше с „Неверник“ и пленяваше жени за продан и удоволствие на богати мъже? Или беше един добър човек, безмилостно уловен в нещо грозно, нещо по-силно от него самия, но достатъчно, за да го държи в постоянен страх? Дали обстоятелства, които не можеше да контролира, бяха причина за този поглед на преследвано животно в очите му, или просто беше един лош човек, неволно измъчван от минало, осеяно е телата и душите на жертви, чието единствено престъпление е било, че са по-слаби от кървавите убийци на борда на „Неверник“.

Дерек отвори очи и Лорин срещна за миг погледа му. Смущаващ бе начинът, по който се събуждаше — без да помръдне, той само отвори очи, буден без никакъв смътен преход. Тя се извърна от него и приближи до светлия отвор в стената.

При мекия карибски климат не бяха нужни никакви прозорци.

— Добро утро — каза Дерек.

Лорин остана с гръб към него, докато той навличаше панталоните си.

— Добре ли спа?

— Да… добре.

Дерек погледна към нея и гледката му хареса. В бялата коприна тя изглеждаше прелестно. Споменът за снощното им любене се върна рязко в съзнанието му и лицето му се сви. Дали я беше изнасилил или прелъстил? И ако наистина я бе прелъстил, какво ли я чакаше? Дерек прогони тези мисли с усилие, защото не искаше нищо да замъгли силния спомен за това как я прегръщаше, застанали до колене във водата, как проникна дълбоко в нея, и страстта му избухна с всички сили, оставяйки го слаб и бездиханен.

Протегна се за сабята и камата си, но се възпря. Искаше да бъде сигурен, че Лорин не се чувствува заплашена от него. Тя го бе любила истински, безхитростно, не като уплашена жена, която само нека да удовлетвори своя похитител.

— Предстои ни дълъг път — каза Дерек, стана и приближи, чувствувайки нейното привличане. Взе от пътния сандък гребена и среса златисторусата си коса назад. — Дано днес имаме късмет да разберем кой стои зад Грегър.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да узная на кого Грегър продава жените.

Вътрешно се напрегна, не трябваше да казва на Лорин тези неща. Не беше нужно тя да ги знае, това го излагаше на риск. Все пак изпитваше странна нужда да й се доверява, поне от време на време.

— От какво се налага това?

— Да кажем, че просто за мене е важно, и нека спрем дотук. — Дерек се приближи до Лорин. — Искаш ли да среша косата ти?

— Не! — рязко отвърна Лорин. Тя отстъпи, но Дерек я последва. Неговата близост я караше да изпитва вътрешна топлина, но също я изнервяше и плашеше.

— Не е необходимо, мога и сама.

— Разбира се, че можеш, не е ли хубаво някой да ти помага понякога? — Дерек леко положи ръка на рамото й. Усети свежестта на тялото й и аромата на сапуна. Почувствува леко вълнение и се удиви на властта, която тя имаше над неговите сетива. — Успокой се и дай да среша косата ти. После ще направя нещо за ядене. Между другото, можеш ли да готвиш?

Лорин не обърна внимание на въпроса. Тя можеше да готви само на огън, но не и в кухня. Семейството й често ходеше на ловни експедиции, живееха в палатки и си готвеха храна на открито. Когато бяха в дома си във Вирджиния, семейство Мастърс държаха готвачи за тази работа. Реши, че е по-добре да не му дава тази информация за себе си. Ако Дерек знаеше, че произхожда от богато семейство, това можеше още повече да усложни шансовете й да избяга, Рансъм беше възможност, която не биваше да пренебрегва.

Не получил отговор, Дерек плъзна пръст под вълнистата абаносова коса на Лорин и я приглади на раменете й. После започна много нежно да реши къдриците й от връхчетата нагоре и да разресва там, където се бяха сплели.

— Хубава коса имаш — каза едва чуто. Гласът му й прозвуча като милувка. — Толкова е мека и лъскава, леко вълниста… красива.

Тя притвори очи под трепетните докосвания по косата й. Майка й беше ресала косата й хиляди пъти, бавачката също, но така не се бе усещала никога. Мъж не бе ресал косата й и Лорин чувствуваше как се отпуска бавно, изпитвайки удоволствие от нежните докосвания на четката.

— Много е приятно — прошепна тя, като наклони глава встрани, за да може Дерек да прокара четка по слепоочието й.

Тъмната й коса беше в пълен контраст с бялата й копринена блуза. Дерек погледна възела на врата й и си спомни великолепните гърди, които щяха да му се открият, ако той само развържеше този възел и остави блузата да се смъкне. Потисна това желание, защото знаеше, че тя все още твърде малко му се доверява, за да понесе измама или дързост от негова страна. Въпреки че разбираше това, неговото тяло не можеше да не отвърне на вътрешната чувственост на Лорин и докато решеше бавно и дълго косата й, членът му набъбна, очерта се под панталоните, пулсирайки във възобновена страст.

— Какво… какво ще стане с нас? — тихо попита Лорин със затворени очи. Тя не съзнаваше въздействието, което нейната красота имаше върху Дерек. Малко се смути, че каза „с нас“, вместо „с мене“, но въпреки това продължи: — Защо пътуващ с Грегър и „Неверник“, когато е ясно, че нямаш нищо общо с тях?

Дерек сухо преглътна. Не беше сигурен, че може да произнася думите, за да й отговори както трябва. Докато решеше косата й и я приглаждаше с ръка на раменете, страстта му се възбуди още повече. Всяко минаване на четката, всяко докосване на ръката до нейната коса беше ласка за сетивата му, която той не можеше да пренебрегне.

— Няма ли да отговориш? — унесено попита Лорин и килна глава на другата страна, за да подкани Дерек да я докосне. — Обещавам да не кажа на никого това, което ще споделиш.

— Просто не зная дали самият аз имам отговор. Не е просто във всеки случай. — Той се покашля, забеляза, че ръцете му леко треперят. Възбуденият му фалос потръпваше от желание. — Всичко, което мога да ти кажа, е, че аз не искам да принадлежа на „Неверник“ и се моля от сърце и душа един ден да видя целия му екипаж изправен пред съда.

— Но това не включва ли и тебе? — Лорин едва чуваше думите му. Тръпните усещания бавно се разнасяха по цялото й тяло и бяха възбудили нейната чувственост от главата до петите.

— Не, не ме включва — каза Дерек и в тона му се промъкна нотка на грубост. — Не мога да очаквам, че ще ми повярваш. Но аз не съм от екипажа на „Неверник“.

Лорин бавно се обърна, като се завъртя в преградките на ръцете му. Погледна в ясносините му очи и искрено каза:

— Искам да ти вярвам. Само че не зная дали ще мога.

— Опитай се… моля те, опитай се — прошепна Дерек.

Тя чу как четката падна на пръстения под зад нея. Дланите му бавно и нежно обгърнаха лицето й.

„Той ще ме целуне. Ако сега го спра, преди да започне, ще имам волята да го отхвърля. Няма да му се предам, ако го спра веднага.“ Лорин не можа да приведе мислите си в действие. Когато Дерек се наведе над нея, тя отпусна глава назад и издаде тих гърлен стон, щом устните им се срещнаха. Той нежно я целуна, устните му едва докосваха нейните, върхът на езика се промъкваше, пръстите му леко милваха бузите й. Лорин постави длани на корема му, сърцето й се разтуптя от вълнение, когато усети топлината на кожата му. Ръцете й запълзяха нагоре и тя започна да опипва малките кръгли връхчета на гърдите му, което го накара да простене от удоволствие.

Дланите на Дерек се плъзнаха по главата й и той прокара пръсти през косата й. Дръпна я по-близо до себе си и започна дълбоко и по-силно да я целува. Езикът му проникна навътре в устата й. Лорин зави език около неговия, треперейки от все по-нарастваща страст със съзнанието, че върши нещо ужасно, но й е все едно. Понятията за добро и лошо, за това, което трябва и не трябва да прави я напускаха и тя недвусмислено се сбогуваше с тях.

— Не мога да не те докосвам — дрезгаво прошепна Дерек и се дръпна да погледне в тъмните й страстни очи. — Опитвам се. Наистина се опитвам, но не мога да стоя далеч от теб.

В този момент Лорин не се интересуваше дали думите му не бяха нищо повече от красиви лъжи. Искаше да се чувствува желана, нужно й бе да усеща, че е нещо особено за Дерек, и то по начин, който не бе предполагал и може би дори не бе желал. Когато ръцете му се плъзнаха и обгърнаха гърдите й, Лорин тихо простена. Тя се наведе към дланта му и се остави да мачка гърдите й. Цялата бе обхваната от удоволствие, като разтопено злато в красива отливка. Отвори широко уста, приканвайки еротичния му език, цяла пламнала от желание, отхвърлила и последните следи от вина и тревога.

Той я взе на ръце и я занесе на малкия матрак, положи я нежно, без да откъсва устни от нейните, и легна до нея, плъзна ръка около кръста й, за да я придърпа към себе си.

— Не трябва — каза Лорин с усилие и извърна лице встрани. Влажните му устни бяха открили едно особено чувствено място на шията й и когато той я целуна там, Лорин простена от удоволствие въпреки всички наставления в младостта й, че подобни извънбрачни контакти с мъже са грешни,

— Не трябва, Дерек. Моля те… миналата нощ направихме грешка… грешка, която не трябва да позволяваме да се повтори.

— Миналата нощ беше красиво, а тази сутрин ще бъде и по-красиво.

Опитваше се да разхлаби блузата отзад на шията й, но тя я беше вързала твърде здраво. След мигновено колебание той пъхна пръсти под блузата и издърпа коприната, която му пречеше, като оголи, гърдите й. Огледа я и шумно въздъхна в знак на одобрение пред изключителната пищност на нейното тяло.

Лорин се вгледа в очите му. Сини като сапфири, те бяха разпалени и блестящи, сякаш се докосваха до нея почти физически. Изненада се, като видя ръката си на бузата му, и привела лицето му до гърдите си, тя разбра, че не може да се противопостави на себе си, както, изглежда, и Дерек не можеше. Когато топлината на устата се разля по гърдите й, и езикът му кръжеше около чувствителните им връхчета, разтреперана на матрака, тя се отдаде още веднъж на този тайнствен Дерек Йорк, като тайно се молеше милувките му да са искрени и животът му с Грегър и „Неверника“ да бъде само ужасна лъжа.

Дерек усети нейното мълчаливо съгласие и си обеща, че този път ще я накара да изпита неща, които никога не бе изпитвала преди. Ще я накара да познае усещания, които не би могла и да сънува. Предишната нощ, когато вдигна Лорин и проникна дълбоко в нея, той разбра, че не е първият мъж, но ако не можеше да бъде първият, то можеше да бъде най-добрият… и може би, ако съдбата и боговете бяха с него, последният!

Наслаждаваше се на гърдите й, начинът, по който тя му откликваше, го изпълваше с неимоверна радост. Въпреки че собственото му желание растеше с всеки изминал момент, Дерек си наложи да бъде търпелив. Лорин му се беше отдала с част от себе си — беше му се доверила така, както самата не очакваше — и поради това той се чувствуваше задължен и отговорен.

— Искам да ти доставя удоволствие — прошепна той и ръката му се плъзна между гънките на полата й, за да оголи гладките й бедра. — Просто се отдай на чувството и аз ще те заведа там, където никога не си била.

Пръстите му кръжаха между бедрата й и й въздействаха на приливи и отливи. Пред нежната настоятелност на Дерек тя разтвори крака и тихо извика и изви гръб, когато той докосна центъра на нейното желание. В същото време смътно усещаше как езикът му минава по очертанията на ребрата й. Тя вкопчи пръсти в косата на Дерек, като несъзнателно го водеше надолу, подчинявайки се на собствената му воля, и усещаше само влудяващите му пръсти, които нежно я опипваха и галеха с изключително умение.

— Отпусни се и ми се отдай — прошепна Дерек и от диханието му лъхна хлад към влажното й, горещо влагалище.

Той я целуна, прониквайки с езика си в нея, и Лорин силно извика. Тя почти седна и се опря на лакти, за да погледне надолу. Дерек вършеше нещо шокиращо, ужасно лошо… и ужасно вълнуващо.

— Легни — каза той, а очите му искряха от страст. Той не изпускаше Лорин от очи, протегна ръка към гърдите й, хвана връхчетата им между пръстите си, после отново я целуна интимно.

Лорин тръпнеше, докато се отпускаше на матрака. Беше мислила, че знае всичко, което можеше да изпита, всичко, което можеше да извърши с Дерек, а сега разбираше, че това беше само началото на нещата, които щеше да познае. Езикът му беше като на змия и с него той разпалваше жар в нея, караше сърцето й силно да бие и тялото й да трепери като от смъртен студ. Чувствата все по-високо я издигаха. Напрежението й ставаше непоносимо, точно както и преди, само че този път още по-силно. И тъкмо когато Лорин беше сигурна, че не може повече да понесе търсещите му целувки, които наелектризираха нервите й, Дерек забави милувките и удължи неизбежното.

— Не спирай! Моля, умолявам те, не спирай! — извика Лорин, притиснала плътно очи.

Сигурен, че е постигнал каквото желае, Дерек отдаде цялата си еротична сила на Лорин. Само след секунди тя виеше — буквално виеше — в жарките вълни на кулминацията.

Когато свърши, Лорин нескромно лежеше на матрака с отметната пола, така че бедрата й бяха оголени, а блузата й вдигната над гърдите. Тя чувстваше, че трябва да се опита да се покрие, но нямаше сили да го направи.

Усещаше, че Дерек се бе отдръпнал, искаше да се протегне към него, но не го направи. Ако той пожелаеше да й достави наслада, както първия път в каютата, когато й бе показал какви чудеса следват след любовната игра, тя щеше да го приеме, макар да се питаше защо той трябва да бъде толкова всеотдаен.

През гъстите си тъмни мигли тя наблюдаваше как той се изправя и си сваля панталоните.

„Боже мой! Твърде е голям за мене!“

Лорин знаеше, че това е ирационална мисъл. Не беше ли се любила вече два пъти с него. Но миналата нощ, когато тялото й се беше отворило два пъти да го приеме, беше тъмно. Сега в светлината на утрото той изглеждаше още по-мъжествен. Обзе я страх, когато Дерек коленичи на матрака до нея.

— Почакай… не зная дали мога — прошепна тя.

— Разбира се, че можеш — каза Дерек, плъзгайки коляно между нейните колене и легна върху нея. — Не се страхувай. Аз мога да извърша магията отново. Обещавам ти.

— Не вярвам на твоите обещания.

Лорин потръпна и той бавно проникна в нея, дълго, отнемайки дъха й. Тя сключи ръце около шията му, за да го приближи, да усети туптящото му сърце до своето. Чу го да казва: „Да, вярваш“ — и тя почувствува известна омраза към него, защото знаеше, че е прав.

Осма глава

Любовното преживяване подмлади Дерек, вля в него нова енергия и дух, докато ефектът при Лорин бе тъкмо обратният. Тя не искаше нищо друго да прави, освен да остане на малкия матрак с глава на възглавницата, прикривайки с ръка очите си от слънцето, и да се наслаждава на топлите усещания след любовния акт.

— Хайде, сънливке, не можем да останем в тази колиба през целия ден — каза Дерек, когато се върна от малката зидана печка, разположена на сигурно разстояние от колибата. Той готвеше закуска от яйца на костенурка в кралски дози — или в количества, подходящи за човек с добър апетит.

— Защо трябва да тръгваме сега — промърмори, Лорин, която нямаше желание да се помръдне. Не беше естествено това, че Дерек е така изпълнен с енергия, и й се струваше напълно излишно да правят каквото и да било толкова рано, в сутрин като тази, която поне за Лорин беше изключителна и много особена. — Що за бързане?

Всеки изминал ден напомняше на Дерек колко малко бе направил, за да намери сестра си. Всеки изминал ден го караше да се пита какви ужаси е преживяла тя през нощта… ако всъщност още беше жива.

— Важно е — с малко по-груб тон, отколкото възнамеряваше, каза Дерек. — Да оставим това.

Той забеляза как тялото й се вдърви, когато тя се обърна към него, облегнала се на лакътя си. Тя свенливо бе оправила блузата и полата си, но все още бе ужасно съблазнителна дори и след като Дерек бе опознал всяка част на тялото й и бе вкусил неговите тайни, дори и след като напълно бе задоволил изгарящата го страст.

Той знаеше, че беше засегнал Лорин с грубия си тон. Тя имаше нужда с нея да се отнасят и да й говорят нежно, да бъде уверена, че това, което стана между тях, не е само груба физическа потребност, освободена и задоволена. Дерек разбираше всичко това, но знаеше, че не бива да даде на Лорин нужното й успокоение. Не беше в неин интерес да го обича, нито дори да се привързва твърде към него, а Дерек беше решен да не излага Лорин на опасност повече, отколкото беше абсолютно необходимо.

Помежду им легна мълчание, което продължи чак докато Дерек сервира храната, която беше приготвил. На няколко пъти той се бе опитал да започне някакъв разговор, но едносричните отговори на Лорин го срязаха. Тя се чувствуваше измамена от активната енергичност на Дерек и от грубото му твърдение, че те не могат да прекарат спокойно известно време заедно.

Най-сетне Дерек почувствува, че трябва да каже нещо, за да я успокои.

— Съжалявам, че не може да стане така, както искаш — каза Дерек, докато ровичкаше яйцата от костенурка с вилица в чинията си. — Зная, че случилото се е твърде тежко за тебе, но трябва да ми вярваш, че аз не искам да го направя още по-тежко. Аз просто трябва…

— Да, зная, трябва да направиш нещо важно — рязко отсече Лорин. Шоколадовите й очи още повече потъмняха, когато нейната уязвеност се превърна в гняв. — И, разбира се, не можеш да ми кажеш какво е това важно нещо, нали? — Лорин стана и загледа Дерек, който остана седнал с кръстосани крака пред колибата. — Ти искаш твърде много, Дерек и получаваш дори повече!

Дерек скочи на крака, захвърли дървената чиния на земята и разсипа храната си. Толкова бързо премина покрай Лорин, че тя премигна от страх, да не би да я удари. След миг се върна, като държеше в ръцете си въже.

— Не мога да споря с тебе цял ден — каза той и приближи заплашително към Лорин. — Дай двете си ръце.

— Не! — просъска Лорин, като само мисълта да бъде вързана отново й се стори противна. Тя се страхуваше от ужасното чувство за беззащитност.

— Прави каквото ти казвам, по дяволите! Нямам време да споря с тебе.

Лорин погледна нагоре към стоманеносините очи на Дерек. Тя забеляза непоколебимостта в неговата душа, решимостта, която нямаше да се прекърши или огъне. Бавно, без да сваля очи от него, тя му предложи двете си ръце.

— Принуден съм да постъпя така — каза Дерек и свободно уви въжето около китките й, след което го върза и остави един дълъг край да се влачи по пода. — Ако не те вържа, това ще породи подозрение, а аз не мога да си го позволя. Не си мърдай много-много ръцете. Не искам никой да забележи колко е отпуснато въжето.

Когато Дерек погледна на друга страна за момент, Лорин пробва въжето. Наистина беше така, беше увито толкова хлабаво около китките й, че тя можеше да освободи ръцете за не повече от минута-две, ако се опиташе.

— Къде ще ходим? — попита тя, озадачена от поведението на Дерек току-що.

— В селото. Има неща, за които трябва да се погрижа.

— И смяташ да ме влачиш със себе си на каиш като куче ли?

Дерек продължително я изгледа.

— Фактически, да. Другата възможност е да завържа ръцете и краката ти, както миналия път, когато те оставих. Разбира се, ако сторя това, няма да можем нито ти, нито аз да попречим на Грегър или на някой от хората му просто да влезе в колибата и да направи с тебе каквото поиска. — Той се наведе с лице много близо до Лорин. — Така че избирай. Искаш ли да дойдеш с мене, водена на каишка като куче, както ти така грубо се изрази, или да те вържа така, че въобще да не можеш да се мръднеш и да те оставя в колибата!

Лорин погледна надолу към ръцете си. Тя мразеше това увито въже, мразеше всички неща, над който нямаше власт.

— По-скоро бих дошла с тебе — смирено каза тя. — Няма да ти създавам повече главоболия. Обещавам.

Дерек се обърна и тръгна по виещата се пътека, която водеше към пиратското селище. Той държеше въжето, Лорин близо до него го следваше.

— Не ми създаваш главоболия наистина… Просто не очаквах да те срещна. Ти не влизаше в плановете ми. — Дерек говореше толкова тихо, че както бе с гръб към Лорин, тя почти не разбираше думите му. — Уморен съм от цялата тази дяволска битка! И когато ти ми се съпротивляваш, изливам целия си гняв и страх върху тебе. Не искам, но го правя.

Лорин усети, че Дерек споделя с нея нещо, което не би и помислил да сподели, и това я озадачи. „Кой е този човек? — помисли си отново тя. — Защо говори едно и прави точно обратното? Как може веднъж да ме люби и веднага след това да не ми се доверява?“

Сутрин по това време селото с население по-малко от стотина души беше съвсем тихо. За учудване на Лорин множество пирати бяха излегнати в дълбок сън под дърветата. Отспиваха си мъртвопияни на слънце. Тя сбръчка нос при вида на тези развратни мъже. Мисълта, че някой или няколко от тези вонящи, мръсни кретени биха могли да я изнасилят, я накара да потръпне до мозъка на костите си.

Лорин искаше да зададе някои въпроси на Дерек — къде бяха тръгнали, какво той се надяваше да постигне, — но той не забави крачка и нито веднъж не се опита да я погледне. Като гледаше широкия му гръб, тя си спомни как ръцете й го бяха галили, чувствувайки всяко мускулче под кожата му, как бе забивала нокти в гладката му бледа плът, когато страстта й достигаше върха си. Дали бе оставила следи по него? Докато Дерек продължаваше да върви стоически, Лорин се надяваше, че го е одраскала дълбоко, така че кожата му винаги да носи следи от нея.

В селцето имаше две кръчми и Дерек се запъти към по-голямата от тях, широката, едноетажна кръчма „Летящата гарга“. За учудване на Лорин тя вече работеше. Лорин погледна през отворената входна врата и забеляза, че на някои от столовете на дългия бар вече бяха заели места пирати от „Неверник“.

— Искам да стоиш тук — каза Дерек ниско, за да не го чуят. Селото се пробуждаше, мъжете сънливо се отправиха към кръчмата за утринното си питие. — Не говори с никого. Ако се случи нещо, викай с всички сили и аз ще дотърча.

— Защо да не остана тебе?

Дерек я изгледа.

— Това не е място за жена, а и аз няма дълго да се бавя. Трябва да попитам нещо, после да проверя някой… някои работи и струва ми се, че не е нужно да бъдеш с мене.

Лорин не разбра правилно потайността на Дерек. Когато тя погледна кръчмата отново, видя там няколко жени. Една от тях бе съвсем млада — около три години по-млада от Лорин — и блузата й бе оставена разкопчана, така че почти изцяло откриваше малките й твърди гърди. Шокиращата гледка бе още по-тревожна, защото тя забеляза, че клиентите не обръщат почти никакво внимание на младата жена.

— Вътре има жени — сухо отбеляза Лорин.

— Не, няма — тези жени са професионални компаньонки на моряците. Те не са жени като теб. — Дерек се озърна наоколо дали някой не гледа и нежно пое завързаните ръце на Лорин в своите. — Моля те, недей да спориш с мен. Стой тук спокойно и дръж ушите и очите си отворени. Искам да науча какво ще чуеш. Моля те, нали?

Тя долови искреността в гласа му, видя я в сапфиреносините му очи. Искаше да му повярва, но й бяха нужни не само думи и празни обещания.

— Какво се очаква от мене да слушам? Аз не мога да ти помогна, ако не ми се довериш.

Един пират, който ходеше като жив мъртвец й се държеше с две ръце за главата, сякаш се страхуваше, че черепът му ще се пръсне, се затътри покрай тях. Дерек веднага пусна ръцете на Лорин. Когато пиратът мина покрай нея, той погледна въжетата, около китките на Лорин и после погледна към Дерек. Усмихна се грозно, показвайки почти беззъбата си уста.

— Така се пази проститутка, приятелче.

Лорин почервеня от гняв. Не виждаше ли Дерек, че я унижава с това въже. Не виждаше ли как наранява душата й с такова нечовешко отношение.

— Съжалявам — каза Дерек, сякаш прочете мислите й. — Засега се налага, но няма винаги да бъде така.

Той отново взе ръцете на Лорин в своите и ги стисна в знак на уверение.

— Ако чуеш някой да говори нещо за жени, продавани като роби, за това, къде ги водят или каквото и да е в тази връзка, опитай се да запомниш всичко. Ще се върна веднага, щом мога.

Лорин ужасена загледа как Дерек завърза свободния край на въжето около ствола на една висока палма, както се връзва кон за дирек.

— Трябва ли да ме оставиш тук? Не можеш ли да ме оставиш някъде… на не толкова публично място.

Дерек поклати глава.

— Колкото повече хора има наоколо, толкова е несигурно. Всички мъже от „Неверник“ вече могат да те разпознаят и знаят, че съм те определил за себе си. Някой може да поиска да ти стори нещо, но няма да рискуват, ако знаят, че рано или късно ще разбера.

— Думата, която толкова изкусно избягваш, е изнасилване, нали?

Лорин погледна право в очите на Дерек и в погледа й просветна ярко и ясно предизвикателство.

— Да. Ето защо е толкова нужно да правиш всичко, което ти кажа. Толкова си хубава, Лорин… Толкова си хубава… И това, което не разбираш, е, че твоята хубост те поставя в голяма опасност. Още по-лошо е, че на „Неверник“ няма мъж, който да не ме мрази и който повече от всичко да не иска да ми отнеме онова, което ми принадлежи.

На Лорин й се зави свят от тези противоречиви думи, Дерек й казваше, че е хубава, но думите му не въздействуваха като комплимент. Тя искаше, да извика, че не му принадлежи — поне не така, както Дерек го изкарваше. Тя беше Лорин Мастърс, една свободна млада жена, която не принадлежеше никому, нито сега, нито когато и да било!

Лорин отвърна ядосано:

— Хубаво… ще се държа прилично. Върви да си вършиш работата. Ще гледам… каквото мога.

Дерек прошепна нежно:

— Лорин…

— Върви! Ти все бързаш за някъде. Така че защо не побързаш.

Само след минута Дерек беше влязъл в „Летящата гарга“. Лорин седна до корена на дървото и пооправи полата и блузата си, за да се прикрие, доколкото можеше. Мъжете, които минаваха покрай нея на път за кръчмата, правеха похотливи забележки за това как изглежда и какво биха искали да й направят. В началото Лорин ги гледаше в очите, предизвикателно и с омраза. После разбра колко безсмислено е нейното предизвикателство и се научи да свежда погледа си надолу. Това не беше толкова болезнено. Когато чуваше грозните похотливи думи на мъжете, поне не беше нужно да ги гледа и да свързва тези думи с необръснато лице и неумито тяло.

Мирабел беше радостна да срещне Дерек. Въпреки че само няколко пъти бе разговаряла с него, тя можеше да твърди, че той не приличаше на другите мъже на борда на „Неверник“. Винаги бе чисто облечен, в скъпи европейски дрехи, отнасяше се с нея вежливо и понякога я даряваше с усмивка, която стопляше кръвта й.

— Добро утро, господин Дерек — каза усмихната тя и нарочно се наведе с лакти на тезгяха, така че блузата й да се отвори достатъчно и да открие малките й гърди. Когато забеляза как очите на Дерек се спуснаха надолу, тя още веднъж се запита защо не бе поискал досега да спи с нея.

— Една чашка? Това е от мене.

Дерек не искаше да пие толкова рано сутринта, но знаеше, че няма да изглежда мъжко от негова страна да се въздържи. Ако не къркаше до смърт наред с другите пирати, това щеше да бъде още един повод да предизвика тяхното подозрение и ненавист.

— Разбира се — отвърна той, като се чудеше дали ще може поне да преглътне питието в този час на деня и леко се винеше, че бе погледнал гърдите на Мирабел.

Тя се върна след минута. По цвета на рома Дерек разбра, че това не е обичайният ром, който се продаваше в „Летящата гарга“ — Мирабел бе посегнала на някои лични запаси от добро пиво. Той се бръкна за портфейла си, но тя веднага го спря, като се протегна през тезгяха, за да го докосне с ръка.

— Това е от мене.

Дерек се усмихна и за момент задържа поглед на Мирабел. Питаше се какъв ли е нейният произход. Кожата й бе карамелена, гладка и чиста, тъмнокафявата й коса бе с лек червеникав оттенък и имаше дълъг, фин орлов нос. Ясно беше, че е от смесен произход, но Дерек не можеше да каже дали родителите й бяха от Обединеното кралство, Белгия, Холандия или Съединените щати.

— Откъде ти е блузата? — попита Дерек, нарушавайки мълчанието, което бе настъпило между тях. — Подарък ли е?

Мирабел се намръщи.

— От един мъж… просто мъж.

Надяваше се, че Дерек няма да се разочарова от нея, макар да знаеше, че тя спи понякога с мъже за пари.

— Би трябвало да я закопчееш — каза Дерек, изпитвайки чувство на закрила по отношение на нея и желаейки с нещо да й помогне. Тя му се струваше толкова млада, така невинна, макар да знаеше, че не е. — Тези мъже не заслужават да те гледат.

Мирабел бързо си закопча блузата. Тя й беше доста голяма и провисна над прихлупената пола до стегнатите й бедра.

— Мога ли да направя още нещо за тебе? — с надежда в гласа попита Мирабел.

Преди Дерек да може да отговори, един мъж през няколко стола изръмжа:

— Кат не щеш да пиеш това, дай го насам. Не отбираш ли от добър ром?

Дерек бавно се обърна да види кой му говореше. Пиратът беше мъж около четиридесетте, въпреки че изглеждаше много по-стар от години пиянство, и имаше кървясали очи, а ръката му трепереше върху сабята, оставена встрани. Той страдаше от отвратителен махмурлук. Преди седмица Дерек си беше разменил с него доста груби думи.

— Ще пия, когато си поискам — тихо каза Дерек, като забеляза, че разговорите в кръчмата бяха пресекнали. Почти дочуваше как мъжете се питаха дали тази сутрин най-сетне няма да промушат англичанина?

— Ако не беше такова смотано копеле, да си я гавръткал! Кат не моеш да си прайш кефа в тоя живот, остай онез, дет могат.

Без да откъсва очи от пирата, Дерек взе чашата с питието си, изля си я в гърлото и я преглътна наведнъж. Ромът го прогори, макар да бе отлично качество. Вкусът му рано сутринта едва не го накара да повърне.

— Сега да млъкваш — тихо каза Дерек, доволен от това, че разговорите се подновиха. — Пречиш на сутрешната ми чашка.

Минаха десет минути, докато Дерек напълно се увери, че никой от мъжете не надава ухо към него и Мирабел. Той се наведе по-близо към нея и когато тя леко постави малката си ръчичка върху неговата ръка, той не се отдръпна.

— Ти чуваш за всичко, което става тук, Мирабел, и това отчасти е причината да се надявам, че можеш да ми помогнеш.

— Само да поискаш — тихо отвърна тя, намеквайки, че нищо не би отказала на Дерек — в леглото и вън от него.

— Чувала ли си нещо за това къде отвеждат жените оттук?

В очите на Мирабел проблесна подозрителност, но Дерек бе отишъл твърде далеч, за да се върне.

— Търся една специална жена. Струва, ми се, че може вече да е продадена, и бих искал да я откупя обратно от когото и да било. Готов съм да дам добра цена… всъщност всякаква цена.

Погледът на Мирабел беше мек и издаваше вътрешна нараненост, която тя се опита да скрие.

— Аз не съм ли специална жена за теб, господин Дерек? Мога да бъда с тебе по-добра от което и да е момиче, истина ти казвам. Можеш да попиташ.

Думите й замряха и Мирабел сведе поглед.

„Да, мога да попитам всеки мъж и те с радост ще ми кажат колко си добра в леглото, нали, тези добри господа“ — гневно помисли Дерек, ядосан не на Мирабел, а на суровата реалност, която я принуждаваше да продава тялото си и младостта си само за да изхранва и облича братята и сестрите си, които поддържаше на някой далечен остров.

— Зная, че ще бъдеш добра с мене — каза най-сетне, Дерек. — Но тази жена е… тя е нещо специално за мъжа, за когото я купувам. Не че е по-красива, никое момиче не може да бъде по-красиво от тебе.

Мирабел прехапа замислено долната си устна. Тя желаеше Дерек, но не знаеше как да подходи към него.

— Аз имам тяло на момиче и съм момиче на години, но познанието ми е на жена и зная какво ще ти достави наслада.

— Да, сигурен съм. — Дерек усети, че го преряза стомахът. Мразеше този момент, проклинаше се, че остави Мирабел да продължи, когато знаеше, че не може да й даде това, което желае. — Но тази специална жена не е за мене.

— Мога ли аз да бъда за тебе? Може би някой ден? — попита тя.

Дерек кимна и широката усмивка на Мирабел дълбоко разкъса, душата му.

— Ако търсиш жена, която вече е продадена, не зная дали мога да ти помогна. Но ако тя чака да бъде продадена, то може би е заедно с другите на Сейнт Луцифер.

— Остров Сейнт Луцифер ли? Къде е това?

— Южно оттук, на юг от малкия скалист остров, където няма вода за пиене.

Дерек го знаеше. Виждал го беше отдалеч, докато плуваше на борда на „Неверник“, и забелязал колко е красив, беше разпитал един моряк за него. Островът нямаше име и бе необитаем поне за европейците. Без питейна вода, красотата му можеше да бъде привлекателна само отдалеч.

— Благодаря ти, Мирабел — каза Дерек. Той бръкна за портфейла си и въпреки нейните протести и пъхна една монета в ръката.

— Това е най-малкото, което мога да направя. Може би някой ден наистина ще мога да ти услужа — прошепна момичето набързо, изненадано от парите, които и беше дал. Тя щеше да може да храни братята и сестрите си няколко седмици с тази едничка монета.

— Може би — отвърна Дерек и се изправи на крака. Той нямаше намерение да спи с Мирабел, но си помисли, че е по-добре да не казва нищо.

Дерек излезе от задната част на кръчмата, като устоя на желанието да провери какво прави Лорин. Ако я видеше, щеше да поиска да поговори с нея и те пак щяха да се запрепират. Той нямаше готовност за пореден сблъсък с тази силна жена. Надолу по буренясалия път, който водеше от това селище до следващото, той си мислеше за Мирабел и се чудеше дали няма възможност да я измъкне, нея и семейството й, от това дяволско място, когато намери и спаси Аманда.

Бяха минали два часа, откак Дерек бе оставил Лорин вързана за палмата, и през това време тя преживя безкрайни унизителни обиди. Тя лесно можеше да развърже въжето от дървото и да се махне и даже още по-лесно да освободи ръцете си. Но Дерек я бе предупредил, че не трябва да прави това, а поне засега Лорин искаше да вярва, че да следва неговите съвети е най-доброто за нея.

Сега би предпочела да не беше се изправяла да надзърта в „Летящата гарга“. Това, че видя Дерек с онова младо момиче с разкопчаната блуза, беше разпалило нейната ревност. Тя не искаше да си признае, че ревнуваше, но знаеше, че е така, и не можеше да се съмнява в мекия искрен израз на лицето му, докато двамата с момичето разговаряха, свели лица един към друг. Каква беше тази монета, която й даде накрая? Дали не й плащаше за някоя скорошна любовна среща? Лорин не можеше да отхвърли такава възможност, особено след като момичето явно не беше от най-скромните — щом можеше да се разхожда с тази незакопчана блуза.

А може би монетата беше за нещо, което момичето му предлагаше да направи по-късно.

Лорин се опита да избие тези мисли от главата си. Не й беше от полза да размишлява какво върши Дерек или какво беше извършил. Всичко, свързано с него, беше мистерия… особено способността му да съживява тялото й с докосването си.

Мислите й за Дерек бяха внезапно прекъснати, когато пред нея спряха Грегър с още един мъж и я загледаха с неприкрита похот.

— Готина е, а, кап’тан Грегър?

— Аха… готина е.

Грегър пъхна палци в широкия си кожен колан и предизвикателно изпъчи таз. Лорин веднага извърна поглед и той се разхили насреща й.

— На англичанина едва ли е по-добър. Той иска да ме убеди, че не си го вкарва в тая курва, ама аз си знам по-добре.

— К’во ше кайш да пипнем малко, а, каптан Грегър? Що ще му пука на господин Дерек от туй?

Лорин скочи на крака. Не трябваше да позволява да я унижават повече, като ги оставя да я гледат отгоре в буквалния и преносния смисъл. Гадеше й се, като чувстваше как я опипват с поглед.

— Можем да го напрайм, приятелче — отвърна Грегър подир няколко секунди. — Оня англичанин си мисли, че може да купи с парите си всяка курва, дет му се прииска. Май крайно време е да му покажем обратното…

Двамата тихо се засмяха, като се забавляваха на гнева, който съзираха в очите на Лорин, възбудени от нейната омраза, от нейния страх, от красотата й.

— Господин Дерек сигурно я облича в коприни — тихо коментираше пиратът. — Ама той държи сичките си курви добре нагласени. Хрантути ги хубаво и ги остава да си живеят като принцески.

„Всичките си жени ли? Колко ли жени има… освен мене?“ — питаше се Лорин и искаше да зададе въпроса, но знаеше, че не трябва да проронва нито дума. Грегър си търсеше повод да уязви желанията на Дерек и тя се страхуваше, че каквото и да каже, може да му даде този повод.

— Да, приятелче, така е — каза Грегър, като потри корем, оглеждайки Лорин от главата до петите. — Ако й свалим коприните, дори няма да ги изцапаме, нали? А аз със сигурност знам, че Дерек е тръгнал да обикаля курвите си. — Грегър тихичко се захили. Това беше кух, безжизнен звук, пропит от потиснато насилие. — Току-що се връщам от голямото място и Големия човек каза да почакаме малко с Дерек. Но само малко… и после мога да сторя с него каквото си искам.

— Като му дойде времето, може ли и аз да се позанимал малко с него, кап’тан Грегър? — Грегър се обърна и потупа приятеля си по рамото.

— Разбира се, можеш, приятелче! Можеш да му извадиш бъбрека и да го окачиш на пилона. И като аз свърша с тази курва тука, можеш да я имаш след мене. Как ти се вижда това?

— Т’ва е чест, кап’тан Грегър! Т’ва наистина е чест!

— Добре. Но като начало можеш да купиш на капитана си едно пиене.

Грегър гръмогласно се изкиска и двамата мъже влязоха в „Летящата гарга“, като хвърлиха последни похотливи погледи на Лорин.

Девета глава

Когато жените видяха Дерек да се приближава, те скочиха и се втурнаха към едната страна на голямата бамбукова клетка, за да говорят с него. Неприятно му стана от тяхното отчаяние, ако се зарадваха да го видят, то не беше, защото го смятат за добър човек? Просто за тях беше по-малко чудовище от пазачите си.

— Добър ден, мистър Дерек — каза пазачът. Той отстъпи настрани, като знаеше от опит, че англичанинът ще желае да говори насаме с робините си.

Дерек поспря да погледне деветте млади жени. Те бяха най-красивите пленнички, които някога бе вземал „Неверник“, и той искаше да ги поставят под негова опека, защото знаеше, че най-привлекателните жени най-много страдат от Грегър и неговия екипаж.

Жените, изглежда, не бяха бити, но Дерек знаеше колко измамно може да е зрението. Дали пазачът си бе позволявал сексуални волности с тях, той не можеше да разбере със сигурност.

— Добър ден, дами — проговори най-сетне той. Ужасна беше гледката на усмихнатите им лица в бамбуковата клетка, която Дерек специално бе построил. Тя беше с навес, който да ги пази от слънцето и дъжда, но нямаше стени, зад които да се усамотиш. — Как се чувствате?

Те заговориха една през друга. Дерек вдигна ръка и те веднага млъкнаха, защото всяка от тях се страхуваше да не го ядоса или раздразни с нещо.

— Достатъчно храна ли получавахте? — попита той. — Добре ли се отнасяха към вас?

Сю Елън, която със своите 27 години беше най-възрастната от пленничките, отговори за всички жени.

— Понякога той ни заплашваше — каза тя, посочвайки към пазача. — Казваше, че ако не направим нещо за него, няма да ни храни. Но не изпълняваше заплахите си. Казваше го само за да ни сплашва. — Тя хвърли бърз поглед към пазача. — Той казва, че не се страхува от вас, но ние знаем, че се страхува.

Дерек обмисли тези сведения. Искаше му се да наеме нов пазач за жените, но направеше ли го, щеше да отчужди сегашния пазач, а той въпреки че бе заплашвал жените, не бе изпълнявал заканите си.

— Той не е пускал никого в клетката и не ви е докосвал, нали?

Сю Елън поклати, глава и сплъстената й руса коса се люшна около раменете й. Дерек си отбеляза наум да донесе на жените четка за коса следващия път, когато дойде на проверка.

— Да сте чули нещо за това, къде са закарани другите жени?

Сю Елън отново поклати глава, но погледът й стана предпазлив.

— Ние не сме разговаряли с никой друг, освен с пазача, сър.

— Най-добре и занапред да е така. — Дерек отвори капачето на часовника си. Минаваше обяд. Вече три часа беше далеч от Лорин и нейното благополучие зависеше от него. — Трябва да тръгвам вече. Не говорете с никого, ако можете. Дочуете ли нещо, уведомете ме. Опитайте се да се държите духом. Ще дойда да ви видя веднага щом мога.

— Да, сър — прошепна Сю Елън. — Добре.

Дерек си тръгна и все още му беше трудно да повярва, че в клетката наистина има девет жени — в бамбуковата клетка, която той бе поръчал.

С малко късмет скоро щеше да ги качи на кораб, да ги закара до Съединените кубински щати и там да ги освободи. С малко късмет… веднага щом намери и освободи сестра си… ако тя е още жива… ако цялата тази мръсна загадка не беше напразна… и ако Грегър не го убиеше преди това…

* * *

Лорин бе потресена от нещата, които чу, след като Дерек си тръгна. Мъжете говореха пред нея, сякаш тя не съществуваше. За тях тя беше робиня, парче собственост, която не може да чува, да вижда или да мисли. Това тяхно презрение им позволяваше да говорят пред нея неща, които никога не биха казали пред Дерек. Лорин се отврати от тяхното високомерие, но осъзна, че като я смятаха за безмозъчна бъбривка, тя можеше да научи полезна информация.

Мъжете често спираха да я огледат, но Лорин се правеше, че не забелязва как я разсъбличат очите им. Говореха за Дерек с тон, вариращ от пълно презрение до едва прикрит страх. — На всички пирати им се искаше да се нахвърлят върху Лорин, но никой не си позволяваше риска да се изправи срещу отмъщението на Дерек.

Грегър се бе заседял три часа в „Летящата гарга“. Когато излезе, той леко се олюляваше и очите му издаваха колко ром е изпил.

— Ето я момата, от която кръвта ми се разгорещява! — изрева той. — Чаровна както винаги.

Лорин, облегнала се на дървото, отклони поглед от Грегър, но го слушаше какво говори. От всички противни мъже, с които й се наложи да общува, откакто завзеха „Мис Малаки“, Грегър бе най-отвратителният и повече от всички просто я смразяваше от страх.

Когато се приближи, тя усети дъха на ром и отвратителната воня на вкиснала пот. Тя сбърчи нос и изсумтя от погнуса. От това Грегър широко се усмихна.

— Май не ме харесваш, а, Лорин? — Произнесе името провлечено и похотливо, от което то прозвуча много грозно. За първи път я наричаше по име и от това, че той го произнася, просто й се повдигна. — Но ще те накарам да ме харесаш. Жените винаги ме харесват, като преспя с тях.

Тя осъзнаваше, че не бива да казва нищо, но наглостта му беше вбесяваща.

— Ти целият вониш на ром и пот — каза тя спокойно, макар че сърцето й силно биеше. — Наистина ли мислиш, че някоя жена може да е щастлива от близостта с теб, а още по-малко пък да сподели леглото ти?

Грегър се изхили отвратително, пристъпвайки съвсем близо до нея.

— Никоя жена не ми е говорила така досега — прошепна той и зловонният му дъх я задави. — Но аз обичам курви с нрав. Това ми доставя удоволствие.

Той посегна да хване кичур от абаносовата коса на Лорин със загрубелите си пръсти.

— Аз не съм стеснителен. Мога да те обладая направо тук, а приятелите ми ще ни гледат.

Дълбок мъжки глас му отговори:

— Не, няма да го направиш, защото знаеш, че ще те убия, преди още да си започнал.

Грегър се изви и видя Дерек, застанал пред кръчмата. Той не държеше сабя, но сложил ръце на кръста си под пешовете на жакета, отдолу достатъчно ясно се виждаше камата в канията.

— Ако си жив, може и да ме спреш — каза сепнато Грегър. — Но само ако си жив.

— Не ти ли стигна келнерката, която изнасили нощес? — каза предизвикателно Дерек. — Или от толкова ром ти клюмнаха платната?

Лорин видя как Грегър стисва брадата си и изскърцва със зъби… Очите му говореха, че би поизтезавал Дерек, преди да го убие. След това погледът му се смекчи — изглежда, му бе хрумнало нещо, което му доставя голямо задоволство, и той кратко, злорадо се изхили.

— Ще дочакам моето време, англичанино. Тя ще е все така хубава и след седмица, и след месец. Ще е хубава дълго след твоята смърт.

Грегър посегна към гърдите на Лорин, но Дерек със светкавично движение извади камата си и вдигна ръка за смъртоносен удар. Нямаше съмнение, че камата му ще улучи целта си.

— Да не си я пипнал и с пръст! — изсъска той.

Грегър се изсмя, обърна гръб на Лорин и се отдалечи. Тя си пое дълбоко въздух и внезапно осъзна, че дъхът й бе спрял, откакто Дерек се бе появил на сцената.

— Нарани ли те? — попита Дерек, като прибираше оръжието в канията, и се приближи до Лорин.

— Не — каза тя. Това, разбира се, не беше вярно. Бяха я наранили думите на Грегър, точно както и издевателствата на останалите пирати. Но все пак да те наранят емоционално не беше толкова лошо, колкото физическото нараняване.

— Връщаме се в колибата. Сигурно си прегладняла вече.

Лорин тръгна подире му, следвайки го като товарно муле, и едва се сдържаше да не му каже колко мрази да я водят на въже.

„Няма вечно да е така — помисли си тя с пробудена надежда. — Дерек ми обеща, че няма да е така. Но пък дали са на добро обещанията на Дерек?“

Лорин цял живот бе прекарала, обградена с всевъзможния ръкотворен лукс, който парите можеха да купят. Домът й във Вирджиния беше с 36 стаи, а собствените й покои се състояха от три големи свързани стаи. Когато се върнаха отново в малката къщурка, която Дерек бе наел, и изпита необятно чувство за сигурност и радост, че е там — това за нея беше странно откритие.

— Какво има? — попита Дерек, като влязоха.

— Нищо… защо?

— Имаше много странно изражение, като влязохме. — Той бързо развърза въжето от китките на Лорин и леко разтри с длани кожата им, като гледаше дали въжето не е охлузило съвършената й плът. — Сигурно умиращ от глад. Ей сега ще ти стъкмя нещо.

Лорин седна на матрака и подви колене под себе си. Приятно й беше да бъде глезена, особено от мъж като Дерек. Той беше изтъкан от противоречия — в един миг строг и властен, в следващия — загрижен дали въжето не беше я наранило й отзивчив към желанията й. Тя се чудеше дали ще дойде някога време, когато ще проумее всички загадъчни, интригуващи черти на характера му.

Храниха се с ястие от нарязани плодове. Не беше като любимите й картофи с месо, които би й приготвила Ида, бавачката й, но беше много вкусно.

Лорин се сети за „другите жени“ на Дерек и й се прииска да го попита направо за тях. Беше открила, че когато е пряма, това почти винаги се бе оказвало най-добрият начин да постигне каквото иска. Но с Дерек се бе случвало той да се скрие в черупката си, издигайки стени от потайност, затова реши, че е за предпочитане по-заобиколният път.

— Как мина денят ти? Откри ли това, което търсеше?

Дерек сви рамене, извръщайки се от нея.

— Имаш ли нещо против да ядем вън? — Той вдигна чинията си, без да дочака отговора. Тя го последва и седнаха, облегнати на две големи дървета, с лице към бриза, който подухваше откъм океана.

— Открих някои неща, но не твърде много. Има един малък остров, наречен Сейнт Луцифер. Ще ми се да го поизследвам.

— Това, което търсиш, може да е там ли?

— Може би… Но ще ми трябва, доста време. Изгледите изобщо не са добри всъщност, а аз не мога да измисля как да ги подобря.

Лорин се усмихна на метафората от покера. Тя беше прекарвала по цели часове на покер с брат си и сестрите си, понякога дори с баща си. Майка й повтаряше, че не е хубаво да се учи покер, особено за такова младо момиче, но баща й въпреки това учеше момичетата с мъглявото оправдание, че от това ще понаучат нещо от математиката. Понякога Дерек й напомняше много за брат й и тя се питаше дали някога щяха да се запознаят, а ако се запознаят, дали ще станат приятели или врагове. Тя подозираше, че което и да станеше, те щяха да стигнат до крайност. Такива си бяха Клейтън и Дерек.

— Чух мъжете, като си приказваха — започна Лорин, спомнила си с неудоволствие за сутринта и следобеда. — Говореха пред мен, без да се крият. Те не смятат робите за хора, затова от нищо не се опасяваха.

— Съжалявам за това — каза меко Дерек. Лорин кимна в знак, че признава извинението, след това продължи:

— Научих нещо, което може да се окаже полезно. Говореха за някакъв голям мъж — така го наричаха всички — „Големия мъж“. Той живеел в това, което всички наричат Голямата къща. Явно това е човекът, който стои зад Грегър. Така предполагам поне.

— Да не искаш да кажеш, че…

— … че Големият мъж живее в Голямата къща, която се намира на Сейнт Луцифер.

Те се спогледаха продължително, обмисляйки въпроса. Лорин първа се усмихна, след това и Дерек. Това беше една от малкото му непринудени усмивки, които изобщо бе виждала, и тя стопли душата й. Помисли си, че той би трябвало да се усмихва по-често, и сякаш забрави, че той е отговорен, поне косвено, за нейното залавяме и последвалото заробване.

— Знаеш ли къде се намира Сейнт Луцифер? — попита Лорин, като усети да я обзема вълнение, въпреки че почти нямаше представа какво е планирал Дерек или каква е мисията му, за която той нищо не споменаваше.

— Смътно. Обаче достатъчно, за да се опита.

— Какво да се опита?

Дерек отново се усмихна и протегна ръка, за да докосне леко с длан Лорин по бузата.

— Може би е по-добре да не ти казвам. Колкото по-малко знаеш, толкова по-безопасно е за теб.

— Не ми говори такива глупости! Искам да знам!

Без да се засяга, Дерек каза:

— Ти се справи отлично, скъпа. За един следобед ти постигна повече, отколкото аз за три седмици.

Лорин се опита да сдържи думите си, но те бързо й се изплъзнаха:

— Не бих казала, че не си постигнал нищо. Ами онази келнерка, дето е хлътнала по теб.

Дерек отдръпна ръката си от нея и пак се облегна на дървото, очите му обходиха лицето й със студен поглед.

— Мирабел е друго нещо — каза той с глас, който я окуражаваше да го предизвика. — Тя прави всичко възможно, за да оцелее в този ад, затова аз много я уважавам. Не знам дали и аз не бих правил същото, ако бях на нейно място… А пък и тя е толкова бедна, че ходи боса.

Лорин се затрогна от силата на думите му, но не се предаде. Тя протегна крак към него и сви пръсти.

— Ако се вгледаш по-внимателно в продължението на глезена ми, ще забележиш, че това е стъпало. Ще забележиш още, че по това стъпало няма нищо друго, освен кожата. Моята си собствена.

— Не бъди саркастична.

— А ако се вгледаш с още по-голямо внимание в това, което те заобикаля, ще откриеш, че единствените хора с обувки на този остров сте ти и твоите приятели от „Неверник“.

Тонът й внезапно стана твърд и гневен.

— Местното население няма обувки, Дерек. Ако искаш да разбереш какво всъщност става тук, трябва да престанеш да мислиш като англичанин. Ти повече не си в твоя благословен проклет Лондон. — Лорин подчерта със силен британски акцент думата „проклет“, за да ядоса Дерек, и чудесно успя.

Тя скочи на крака и стисна ръце.

— Ти и твоята проклета, глупава английска гордост — изсъска тя, като го гледаше отгоре с блесналите си като кама тъмни очи. — Искаш да ти помогна, но не ми казваш с какво трябва да ти помогна! А сега, въпреки че аз, както ти сам призна, узнах за един следобед повече, отколкото ти за бог знае колко време, ти пак отказващ да ми кажеш нещо съществено. Какво, за бога, правиш всъщност сега?

Лорин видя как строгото му изражение се разтвори в усмивка. Първо си помисли, че той й се присмива и че само го е ядосала още повече, но преди да го заяде отново, той престорено вдигна ръце.

— Предавам се, Лорин! Ти победи — каза той ухилен и бавно поклати глава, учуден на себе си, че дори не помисли да й отвърне. — Седни и се успокой!

Тя седна, оправяйки шикара, около краката си, без да съзнава колко привлекателна изглежда на фона на залязващото слънце. Усети сърцето си да се разтуптява и за първи път изпита откровено емоционално привличане към Дерек.

— Търся една дама, която има много голямо значение за мен. Тя беше на кораба, завзет от „Неверник“. Подозирам, че е била продадена в робство. — Той погледна към морето, борейки се с обхваналите го опасения.

Лорин се вгледа в профила му, в дългия, тънък римски нос и твърдата линия на челюстта му и си помисли, че той е удивително красив.

— Няма да, се спра, докато не я намеря. — Той прокара пръсти през пясъчнорусата си коса. Този неволен жест на умора беше повече емоционален, отколкото физически и сърцето й пак се разтуптя. — Това е причината, поради която плавам с „Неверник“, Оставам с тях само докато я намеря, след това ще направя всичко възможно да довърша Грегър веднъж завинаги.

— Коя е тя? — попита със свито гърло Лорин, боейки се от отговора, който можеше да получи.

— Моята сестра.

От осезаемата й въздишка на облекчение Дерек затвори очи. „Радва се, че не търся жена си — мисли той виновно. — Тя може и да не ми вярва, изпитва чувства към мен, също както и аз към нея. И ако аз изобщо съм джентълмен, ще открия начин да я изпратя на безопасно място. Само да не бяха тревогите ми за Аманда, само ако Грегър не искаше да ми пререже гърлото, само ако…“

— За какво мислиш? — попита Лорин, прекъсвайки мъчителните мисли на Дерек.

— Нищо. Всъщност за нищо не мислех.

— Можеш да престанеш да ме лъжеш.

Дерек погледна Лорин и тя видя как той отново се затвори в себе си. Нямаше да научи нищо повече, поне засега. Може би по-късно щеше да научи нещо за жените, които Дерек бе укрил някъде, да открие кой всъщност е Дерек и какъв живот живееше, когато е далеч от Грегър, бялото робство и Вирджинските острови. Щеше ли да узнае нещо за Дерек, когато не е преследван от кошмари? Въпросите заседнаха в главата й и не й даваха покой.

Дерек се изправи и погледна към морето. Той каза меко:

— Щом се свечери, аз потеглям. Ако на Сейнт Луцифер е онова, което търся, ще се върна да те взема и ще можем да заминем оттук.

— Искам да дойда с теб — отговори тя и през нея преминаха студени тръпки, като си помисли за опасностите, пред които Дерек щеше да се изправи.

— Не може.

Лорин го погледна с ненавист към тази негова упоритост и учудена от себе си, че е толкова обезпокоена за неговата сигурност.

„Не искам да съм сама. Искам да бъда с Дерек и да посрещам битките му заедно с него, до него“ — си мислеше тя.

Десета глава

Не бяха си казали нищо от часове. Лорин седеше пред колибата, загледана във вълните, които се плискаха по брега, като си мислеше за Дерек и се чудеше познава ли го всъщност. Това, което знаеше със сигурност, бе, че не й се иска той да тръгне към Сейнт Луцифер. Каквото и да представляваха всъщност Големия мъж и Голямата къща, то можеше да означава само неприятности, а колкото и умел борец да бе Дерек, той най-вероятно щеше да бъде победен. Тя седеше, питаше се и проклинаше Дерек за неговата упоритост и неотстъпчивост, вече на път да се ядоса.

— Стой вътре, докато ме няма — нареди й той, като прекрачваше прага.

Лорин се сепна от звука на гласа му. Беше се замислила толкова дълбоко, че не усети кога се е приближил. Погледна го и й мина мисълта дали това шпиониране е ново за него, или му е стар навик. Дерек беше сменил бялата копринена риза с жабо с тъмносиня, а върху нея бе облякъл черна жилетка. В тъмни дрехи от глава до пети трудно можеше да бъде забелязан през нощта.

— Тръгваш ли? — попита Лорин, като не можа да устои въпреки очевидността. Дерек кимна. — И не ми ли позволяваш да дойда с теб?

— Твърде е опасно — обясни той.

— Твърде опасно за мен, а не за теб, така ли? Предполагам, че това не е обида.

Лорин отвърна поглед. Боеше се за неговата безопасност, боеше се, че чувствата й към него стават все по-силни. Между дърветата се донесе смехът на грубите пияни мъже от селото. Те бяха близо и на Лорин хрумна блестяща идея, на която тя толкова се зарадва, че не можа да сдържи усмивката си.

— Оставиш ли ме сама, аз ще бъда беззащитна срещу тези мъже, ако тръгнат да ме потърсят. Знаеш това толкова добре, колкото и аз. Грегър… той ме желае. Пък и му се иска да ти отнеме нещо и на теб… а аз не искам да ме изнасилят заради някакво извратено желание за мъст към теб. — Тя погледна нагоре към него, убедена в логиката си. — Всъщност ще бъда на по-сигурно място, ако дойда с теб, отколкото ако остана тук, не мислиш ли?

Докато Дерек се колебаеше, долетя отново дрезгавият смях — по-близо отпреди, и някой изрева:

— Искаме жена!

Дерек ядосано скръцна зъби, погледна надолу към Лорин, запитал се дали тя не бе организирала някак си този инцидент.

— Добре. Можеш да дойдеш с мен, но те предупреждавам — гледай да не ме бавиш. Ще имаме много да вървим, така че ще ме следваш и няма да се оплакваш.

— Да, сър — отговори Лорин и усмивката й засия победоносно. — Няма да съм ти в тежест.

— И преди съм чувал такива глупости — промърмори Дерек сърдито.

Те тръгнаха по здрач и докато минаваха през дърветата и оризищата, вече бе мръкнало. Дерек два-три пъти мушна ръка под жакета си — да пипне гладката дръжка на кремъчния пищов. Надяваше се, че няма да му се наложи да го използва през нощта. Това беше само една разузнавателна акция, подобна на онези, в които бе участвувал в Индия и по-късно в Африка по време на военната си служба. Ако всичко вървеше добре, той щеше да открие къде държат Аманда и после щеше да разработи план за освобождаването й.

Дерек се опита да не мисли, че Лорин е с него и за опасността, на която я излага. Неведнъж си помисли дали да не й даде камата си и да я прати обратно в колибата. Въоръжена, тя щеше да е нещо повече от предизвикателство за пияните пирати. Но не биваше да забравя и Грегър: той силно я желаеше. А и това, че Лорин беше негова „собственост“, само увеличаваше апетита на пиратския капитан изменник.

Излязоха от горичката и тръгнаха по дългата бяла ивица на пясъчния плаж. Дерек спря, за да погледне къде е Лорин, и тя се блъсна в него, защото го следваше неотстъпно. Беше я настъпил, но тя пъргаво отскочи, преди да е пренесъл цялата си тежест върху крака й. Той забеляза, че тя е боса, и изпита силна вина.

— Как са ходилата ти? Болят ли те?

Лорин поклати глава.

— Харесва ми. Като дете напролет винаги първа захвърлях обувките си. Мама, татко и особено Ида вечно ми викаха да ги обуя. Ида казваше, че не е възпитано една млада дама да излиза боса навън, но не им обръщах внимание.

Дерек я погледна и си помисли, че тя сигурно е карала сърцата на момчетата да затуптят по-силно. И какво ли биха помислили грижовните й родители сега, когато тя беше облечена в прозирна бяла коприна, боса и пътуваше с мъж, който на вид беше пират? Той прогони мислите от главата си и се опита да не забелязва колко привлекателна изглежда тя на бледата светлина на полулунието.

— Първото, което трябва да направим, е да намерим лодка с гребла — каза той по-сурово, отколкото беше нужно, недоволен от себе си, че е забелязал очарованието на Лорин в такъв момент. — Смятам, че имаме на разположение осем часа мрак. След това става страхотно рисковано.

— Ако се разделим, ще можем да претърсим по-голям район — предложи Лорин. — Ти върви натам, а аз в другата посока. Да се срещнем, тук след тридесет минути.

Дерек сви вежди. Не беше свикнал да работи с партньор, още по-малко да му нарежда жена. Изненада се от себе си, че не протестира, а кимва в знак на съгласие. Двадесет минути по-късно Дерек чу Лорин да го вика. Инстинктивно извади камата си и затича към гласа й. Тя беше на не повече от петдесет ярда. Не му беше трудно да я открие — белите й копринени дрехи проблясваха и ясно се забелязваха.

„Трябваше да й дам да облече нещо друго. Тази бяла коприна твърде лесно се вижда. Но вече е късно… По дяволите, не биваше да я взимам със себе си.“

Дерек забави бяг, когато Лорин отново го повика, и той долови в гласа й само радост. Докато приближаваше, забеляза как широките й крачки разтваряха дрехата и изпод нея се виждаше доста от нозете й. Това го развълнува и той за стотен път през този ден се прокле, че я желае.

— Открих една малка лодка — каза Лорин и лицето й грееше от въодушевление. — Тя е точно зад завоя и е достатъчно голяма за двама ни. Има си и весла, и всичко!

Лодката явно беше направил някой от местните — беше заострена като кану. На десния борд имаше дълъг балансьор за стабилност в бурни води. Дълга и тясна, тя щеше да цепи уверено водата и нямаше да им е трудно да се придвижат с нея. Спуснаха лодката във водата и Лорин седна отпред. Дерек хвана греблото и загреба, впечатлен от сръчността на Лорин.

— Дръж посока към малкия остров пред нас — прошепна той, като знаеше колко ясно се чуват гласовете над вода. Да откраднеш лодка на беден островитянин беше достатъчно позорно, но двойно по-позорно щеше да бъде, ако ги заловяха. — Ако предположението ми е вярно, Сейнт Луцифер е точно зад нас.

— Его го — прошепна развълнувало Лорин, когато злокобните очертания на Сейнт Луцифер се възправиха, право пред тях. Тя загреба дълбоко във водата, натискайки още по-силно.

— По-леко — каза Дерек, понижил глас, въпреки че бяха твърде далече, за да ги чуят. — Не искам да останеш без сили, като стигнем. Не се знае какво посрещане ни очаква.

Минаха два часа, докато стигнат до Сейнт Луцифер. Според приблизителната му преценка бяха изминали осем или девет мили. Връщането щеше да бъде много по-бързо, защото северният вятър щеше да е зад тях, Дерек наблюдаваше Лорин в гръб, докато ръцете и раменете й се свеждаха над греблата. Закръглената й, приведена фигура и енергичен дух му се струваха извънредно привлекателни и непреодолимо женствени. Гледайки Лорин в гръб, той се чудеше какво изобщо е намирал в белите дебютантки с твърде тънките им тела, невидели никога слънце… а може би и мъж.

Сейнт Луцифер беше малко повече от миля дълъг и половин — широк. На запад теренът постепенно се издигаше и беше напълно непроходим. Гъсто обраснал в гори и храсталаци, той беше напълно лишен от питейна вода, освен събираната от дъждовете.

— Къде предполагаш, че е Голямата къща? — попита Дерек.

Лорин го погледна, спотаила усмивката си. Дерек я питаше за мнението й и уважението, с което и говореше сега, й беше приятно. Когато им оставаха по-малко от сто метра до тъмния бряг, тя се остави да я води инстинктът й.

— Струва ми се, че там, вляво. Достатъчно високо, за да не достигат приливите, и достатъчно навътре в гората, за да бъде закътана от силните ветрове. Ако Голямата къща беше построена ей там горе, на билото, по-трудно щеше да си доставят запаси.

Дерек не отвърна нищо на теорията й, понеже му хареса повече, отколкото искаше да признае. Хиляди различни неща в Лорин му бяха приятни и това беше поредното, което се прибавяше към тях.

— Да вървим тогава — каза накрая Дерек, отново шепнешком, защото приближаваха острова. — Да намерим равен бряг, където можем да слезем и да скрием лодката.

Те стъпиха благополучно на брега и покриха лодката с клони и палмови листа. Дерек хвърли последната клонка върху лодката и се обърна към Лорин.

— Странно — каза той с мек глас, — много безразсъдства съм вършил през живота си, но винаги съм ги правил сам. И сега не мога да разбера дали съм в по-голяма опасност, като си с мен, или съм по-добре защитен.

— По-добре да си с мен — отговори Лорин, слисана от неговата откровеност. От това внезапно й стана неловко и тя се извърна. — Да започваме вече. Имаш ли някаква представа как всъщност изглежда Голямата къща?

— Никаква. Дори не съм сигурен дали съществува. Ти си тази, която е чула за нея.

— Прав беше, че ще е страхотно рисковано — прошепна тя.

Лорин не вярваше в късмета. Нейният баща я беше предупредил колко вредни могат да бъдат суеверията.

— Всеки, който вярва в късмета, е глупак — беше рязката преценка на Майкъл Мастърс.

Но когато Дерек и Лорин заобиколиха групичката колиби, пробивайки си път през гъсто израснала млада гора, те се озоваха на една полянка. Там се изправяше висока масивна къща, контрастираща със селското си обкръжение.

— Татко, ти не си нрав. Наистина има късмет.

— Какво? — попита Дерек, учуден от шепота на Лорин.

— Нищо… Просто казах нещо на баща ми, това е всичко.

Дерек поклати глава и промърмори:

— Лорин, и хиляда години да живеех, пак нямаше да те разбера.

Голямата къща отговаряше на името си. Висока два етажа и повече от сто стъпки дълга, тя разточително показваше благосъстояние, което надминаваше всичко, което Дерек бе виждал по островите, с изключение на някои къщи, принадлежащи на англичани, на Сейнт Джон и Сейнт Кроа. Когато огледа внимателно къщата, той забеляза, че вътре не свети нито една лампа и нямаше признак някой да е буден.

— Сигурна ли си, че не би останала да наблюдаваш отвън? — попита Дерек.

— Напълно. Влизам вътре с теб. — Тя му се усмихна закачливо. — Аз съм лично заинтересована от твоя успех. Колкото по-бързо освободиш тази дама, толкова по-бързо ще освободиш и мен.

Дерек поиска да й каже, че тя всъщност не е негова пленничка. Поиска да каже на Лорин, че веднага щом може, ще я изпрати с кораб далеч от цялата тази лудост и тя никога повече нямаше да го види. Но вместо това само се усмихна леко, излезе от дърветата ниско приведен и се насочи към Голямата къща.

Влязоха през един прозорец със завеса. Вече вътре, Дерек извади пистолета си и вдигна предпазителя. Металическият звук на зареждано оръжие беше знак за Лорин да тръгне. Той се усмихна окуражително и я потупа по ръката.

— Всичко ще бъде наред, не се тревожи. Няма да ранявам никого.

„Освен ако не се наложи“ — помисли си Лорин. Внезапно тази дръзка игра престана да й бъде забавна и тя усети опасностите, на които се излагаха, да затягат обръч около тях.

— Да се разделим — прошепна Лорин — и да се срещнем тук след час. Ако нещо ни попречи, чакай ме при лодката. Ако ме няма там до изгрев-слънце, тръгвай без мен.

Дерек я хвана за рамото и я притегли към себе си, притискайки тялото й. Устата му се сля с нейната в изненадваща силна, страстна целувка, от която дъхът й спря.

— Внимавай — прошепна той и устните му леко докосваха устните на Лорин, докато говореше. — И не се притеснявай, никога няма да напусна този остров без теб. Ако нещо тръгне зле, извикай, и аз ще дотичам, и Бог да е на помощ на нещастника, който се изпречи на и ми ми.

* * *

— Грижи се само за себе си, аз мога да се грижа…

— Това съм го чувал и преди — прекъсна я рязко Дерек. — Но наистина внимавай. — Той се обърна и излезе от стаята, като се движеше безшумно и оставил Лорин да се чуди какво ли означаваше тази неочаквана, целувка.

Лорин огледа стаята. Това очевидно беше склад. На няколко рафта край трите стени беше натрупано ленено платно. Вече сама без Дерек и смъртоносното му оръжие, което да я пази от злодеи, тя усети капки от нервна пот по слепоочията си. С досада отметна косата от очите си и съжали, че й бяха откраднали специалните й гребени за коса от злато и слонова кост и не можеше да прихване косата си.

Нямаше представа откъде да почне и дори какво да търси. Дерек беше споделил малка част от плановете си, но и в най-словоохотливия си разговор почти нищо конкретно не беше й казал.

В първата стая, която Лорин провери, спеше един старец. Брадата му беше дълга и бяла и в съня си той изглеждаше много слаб и много стар. Това не можеше да бъде Големия мъж, за когото пиратите от „Неверник“ бяха говорили с такова страхопочитание. Лорин продължи нататък.

В следващата стая възрастна жена се беше свила на една страна в тясно легло, а в друго легло до отсрещната стена спяха две деца.

„Слуги — предположи Лорин. — Десетки стаи има тук, а слугите все така трябва да се свиват с децата си.“

Едно от децата се надигна на лакът и погледна сънено Лорин.

— Анджелина?

Лорин отправи към него най-милата си усмивка, въпреки че се уплаши до смърт.

— Шшт! Хайде заспивай! — каза тя нежно, но категорично, като се молеше да не се събуди майката на детето. — Не бива да стоиш будно толкова късно.

Детето се сви до братлето си, придърпа върху раменете си лекото памучно одеяло и послушно затвори очи. Лорин притвори вратата и няколко пъти вдиша дълбоко, за да се успокои. Едва й се размина. Ако детето беше събудило майка си, щеше да настане същински ад.

Лорин обиколи стаите на първия етаж, но не намери нищо обещаващо в тях.

Чудеше се откъде ли е избрал да започне Дерек. Пак си помисли, че той се движи твърде тихо за такъв едър мъж. Почуди се дали баща му не го бе научил така, също както нейният баща беше учил Лорин и братята й да ходят тихо, когато играеше карти на масата след вечеря.

Последната стая преди тясната вита стълба, която водеше към втория етаж, й се стори обнадеждаваща. Там имаше малка маса с няколко дебели книги. Тя влезе вътре, след като се увери къде са свещникът и кибритът, и затвори вратата. Стаята потъна в непроницаем мрак. Без да вижда нищо, Лорин тръгна с протегнати ръце, със ситни стъпки, като преценяваше мислено разстоянието, което трябваше да измине докато стигне до свещника. С вътрешното си зрение лесно видя свещника. Без да се залута, драсна клечката и го запали. Стаята се озари с мека жълта светлина.

Вълнението й нарастваше, тя задиша учестено. Страхуваше се, но и беше развълнувана. Почувствува се повече от всякога участник в акцията. Семейството й прочутите и могъщи Мастърс, се бяха изправяли срещу големи противници през годините. Но в тези битки — едни от които бяха водени на законното полесражение в съдебната зала, други — по пряк и не толкова цивилизован начин — Лорин винаги бе държана настрана. Нейните родители я пазеха от подобни неща въпреки желанието й.

Тя все още не беше напълно сигурна дали Дерек е наистина свестен човек, който се опитва да победи злодей, или злодей, който се опитва да се отърве от — някакъв враг. Отговорът на този въпрос можеше да почака… Засега й стигаше да прави всичко възможно, за да се сдобие със сведения, с които да разобличи Големия мъж и да освободи невинните млади жени, които като нея бяха станали жертва на капитан Грегър.

Тя сложи на масата най-близката книга и я запрелиства. Слава богу, беше написана на английски. Лорин я прегледа набързо, но не откри нищо, което директно да свидетелствува за купуване и продаване на жени. После се зачете по-внимателно. Беше счетоводна книга, която не съдържаше нищо по-интересно от опис на разходите за храна на домакинството. Очевидно цялата храна, консумирана от обитателите, се е доставяла с кораб на острова. Тя остави книгата и взе втора, като я наклони така, че да чете по-лесно под слабата светлина на единствената свещ. Тази книга съдържаше информация за скъпоценности, продадени на аукциони. Сърцето на Лорин затуптя по-силно. Към „перата“ по продажбите имаше съответна бележка и на една от тях тя прочете „Мис Малаки“.

Това беше дневникът, с който можеше да докаже, че Големия мъж стои зад пиратските акции на „Неверник“! Ако Големия мъж е ръководил продажбата на скъпоценности, завзети от „Мис Малаки“, тогава бе близко до ума, че той стои и зад продажбата на нещастните жени, завзети от „Мис Малаки“!

Лорин тъкмо затваряше дневника с намерение да го отнесе, за да го разучи по-късно подробно, когато вратата се отвори и вътре пристъпи белобрад старец, когото бе видяла да спи. Облечен в дрипава нощница, той я погледна с помътени от съня очи.

— Коя си ти? Какво правиш? — попита той с гробовен глас. Изглеждаше по-скоро смутен, отколкото сърдит.

— Аз… Аз тъкмо преглеждах сметките на разходите за храната — каза тихо Лорин, молейки се лъжата да хване място. — Казаха ми, че не излизали точно.

— Ти си нова тук, а? — Очите на стареца я огледаха преценяващо, както би преценил качеството на кон на аукцион. — Защо не си от жените на мистър Мичъл? По-добре платени са от прислужниците.

„Мичъл ли?“ — почуди се Лорин. Ръцете й се разтрепераха и тя ги мушна под масата, за да не се виждат.

— Не знам — каза накрая Лорин, опасявайки се, че ако разговорът продължи повече, старецът може да я заразпитва за нейната история. — Не ми беше предоставен избор. — В този миг й хрумна нещо и преди да я овладее страхът, тя каза: — Може би Големия мъж не ме желае.

На лицето на мъжа се появи сива, уморена усмивка.

— Не мога да го повярвам — каза той. Очите му отново я прецениха. — Но понеже си нова тук, да те предупредя: ако някога Алдън Мичъл чуе да го наричаш Големия мъж, това да си част от неговия харем би било най-малката от твоите грижи. Той ще те даде на онези варвари на борда на „Неверник“ и ако след това от теб остане нещо, те ще те продадат на някое чудовище от Перу или Боливия. — Мъжът направи гримаса при тази мисъл. — Никоя жена не се е върнала след всичко това. Боливийците… те не ценят красивите млади жени. Те обичат да причиняват болка, млада лейди.

— Да, сър — отговори шепнешком Лорин, — ще послушам съвета ви и ще показвам най-голямо уважение към мистър Мичъл.

Старецът изсумтя одобрително. Той никак не харесваше Алдън Мичъл и знаеше през какви ужаси преминават жените от личния му харем. Отначало това го разстройваше много, но с годините свикна да не се интересува какво се случва на жените, щом те не бяха от островите и не ги познаваше лично.

— Просто да ме бяха уведомили, преди да правят промени тук — промърмори той по-скоро на себе си, отколкото на нея. — Как се казваш?

Лорин, притеснена да не бъде разкрита, не успя да измисли подходяща лъжа.

— Лорин — изтърва се тя.

— Е, Лорин, върви да спиш. Можеш да свършиш работата си сутринта. И помни, ако някой събуди мистър Мичъл преди обяд, получава от него камшик. А кожата ти е много нежна за камшик.

Старецът излезе през вратата и я остави открехната. Лорин въздъхна, смаяна, че хитрината й бе успяла. Ужасно се бе страхувала да не бъде разкрита и че ако старият мъж се беше разсънил, нейните отговори щяха да предизвикат повече въпроси и неумелите и лъжи — разобличени.

Сега беше благодарна, че косата и кожата й са тъмни. От това, че носеше местни дрехи, бе успяла да мине за тукашна, поне пред сънения старец. Ако беше руса, той веднага, щом я забележеше, щеше да вдигне тревога.

Лорин взе счетоводната книга, духна свещта и напусна стаята, тихо и внимателно затваряйки вратата след себе си. Спря се и се запита колко ли време е минало, откакто влезе в Голямата къща. В това време от хола долу се чуха силни викове на тревога, пронизителни, но определено мъжки. Миг по-късно долетя друг мъжки глас, тъп звук от юмручен удар в мек стомах и от сгромолясване на тяло на пода.

По тропота на ботуши Лорин разбра, че Дерек тича с всичка сила надолу по стълбите. Без да чака указания, тя се затече през къщата, насочвайки се към склада за платове, откъдето бяха влезли.

— Бягай, по дяволите, бягай! — извика Дерек зад нея.

Лорин скочи стремително през отворения прозорец, приземи се тежко и изтърва книгата. Тя се изправила колене, грабна счетоводната книга и погледна към прозореца точно когато Дерек с единия крак в къщата, а с другия на прозореца, извади пистолета си от кобура. Той стреля в тъмното. Лорин не видя в какво се целеше, но разбра, че куршумът му е улучил целта.

„О, боже ще загинем!“ — помисли си Лорин, когато се изправи на крака и хукна да бяга.

Единадесета глава

Ушите на Дерек бучаха от пистолетния изстрел. Видя как до стената на склада падна як, мускулест мъж. Въпреки че куршумът го беше улучил в гърдите, мъжът се помъчи да вдигне затвора на пистолета и да стреля по Дерек. Миг по-късно голият до кръста млад мъж се свлече на пода, мъртвата му ръка все още стиснала оръжието.

Дерек се прехвърли през прозореца, поспря за миг, после погледна вътре. Вторият телохранител, тъмнокож туземец като първия, се втурна в стаята. Той държеше старинно оръжие с къса цев. Дерек се прицели през прозореца и стреля. Пазачът падна върху приятеля си и не помръдна.

Напускайки полесражението, Дерек забеляза Лорин на десет ярда по-нататък, с лице към него да държи в ръце нещо голямо и квадратно.

— Бягай, за бога! — извика той и затича.

Лорин се обърна и побягна, но Дерек забеляза, че онова, което носеше — на лунната светлина приличаше на дебела книга, — много я забавя и я кара да губи равновесие, като го прехвърляше от едната ръка в другата.

— Не спирай — каза Дерек, когато стигнаха гората. Лорин се отби от тесния път и навлезе в гората, инстинктивно вършейки това, което Дерек искаше.

— Каквото и да става, не спирай да тичаш.

Дерек спря в началото на гората и запълзя, за да се скрие. Погледна към Голямата къща тъкмо за да види как лампите вътре светват. Няколко набити мъже, голи до кръста, се втурнаха навън през входната врата. Носеха пистолети и пушки. Плащаха им да пазят Големия мъж, но хукнаха навън, жадни за кръв. Той вече бе убил двама от тях и те искаха да си отмъстят. Господарят им без съмнение щеше да превърне живота им в ад, щом са допуснали въоръжен натрапник в неговия дом.

Дерек вдигна пищова и стреля бързо по посока на пазачите, без да е сигурен дали куршумът му е улучил целта. Разчиташе главно с това да забави преследвачите си достатъчно, за да им се изплъзне в гъстата джунгла.

В плътния мрак той едва не се сблъска с Лорин, която го изчакваше да я настигне. Той изруга.

— Върви — изсъска той.

Тичаха с постоянно темпо, на зигзаг през надвисналите клони на дърветата.

Дерек чуваше пресекливото дишане на Лорин и разбираше, че допълнителният товар на книгата, макар да не беше сигурен дали това носи все повече я затрудняваше.

— Хвърли я — каза той, тичайки след нея. — Не си струва.

— Това е… счетоводна книга… за продажбите — задъхано каза Лорин. Тя премести книгата от лявата в дясната ръка, после я постави пред себе си, за да я предпази от клоните, които деряха лицето, раменете и ръцете й.

— Хвърли това проклето нещо!

— То ни трябва!

Тичаха около двадесет минути, без да спират. Дерек беше все зад нея, опасявайки се, че някой от пазачите можеше да я улучи с оръжието си. Надяваше се, че куршумът ще порази първо него. Искаше да вземе книгата от нея, но това щеше да върже ръцете му, а сега и двамата се нуждаеха от неговия пистолет, единствената защита, която имаха.

Дерек спря и се ослуша дали наближават пазачите. Лорин, която повече не чуваше стъпките им, също спря. Отиде до него, като дишаше дълбоко, усещайки остра мускулна болка в бедрата, прасците и ръцете.

— Още ни преследват — прошепна Дерек, като наведе глава към нея, за да го чуе. — Не мога да кажа точно колко са.

Мъжки глас процепи ранния утринен въздух, крещейки нещо неразбираемо на английски със силен датски акцент. Той беше от Сейнт Томас, където се бяха заселили много датчани. Последва го втори глас, този път с британски акцент.

— Петима или шестима — прошепна Дерек, опитвайки се да определи по гласовете местоположението им. Гъстият листак и дърветата изкривяваха посоката на гласовете и Дерек ядосано стисна зъби. Погледна Лорин и забеляза драскотините по ръцете и раменете й.

— Съжалявам, че те вкарах в това. Трябваше да те оставя в колибата.

— Но аз щях да те последвам — отговори Лорин, като стискаше здраво книгата, сякаш бе незаменим шедьовър на изкуството. — Нямаше да те оставя да тръгнеш сам.

— Още колко можеш да издържиш?

Лорин опита да се усмихне, но успя само с ъгълчетата на устните си, без да скрие тревогата в очите си. Знаеше какво ще й се случи, ако я заловяха нейните поробители.

— Мога да вървя точно колкото трябва — каза тя уверено.

— Ти си чудесна жена, Лорин, най-смелата, която изобщо познавам — рече Дерек. — Тръгвай пред мен оттук — каза той и кимна в посока на откраднатата лодка. — Аз съм зад теб.

От време на време Дерек я изгубваше от поглед, когато тя избързваше напред, защото още беше доста тъмно, пък и облаци постоянно закриваха луната. В друг момент копринените й дрехи толкова изпъкваха, че той се чудеше как тя се надява да остане незабелязана. На три пъти до тях долиташе стрелба и Дерек разбра, че преследвачите, които се бяха разпръснали по време на гонитбата, се стреляха един друг. Беше разбрал още, че ги преследват поне десет души. Големия мъж трябва да има много врагове, отбеляза Дерек иронично, щом се обгражда с толкова много въоръжени пазачи.

Лорин спря така внезапно, че Дерек се блъсна в нея и я събори на земята, а книгата отхвърча. Тя го погледна с досада.

— Какво има? — я попита той. — Защо спря?

— Защото не мога да вървя по вода — отговори тя.

Той се засмя и й помогна да се изправи. Беше толкова нащрек какво става зад тях, че не бе забелязал как бяха стигнали до морския бряг и пред тях лежаха мили океан. Той се взря във водата. По негова преценка бяха далеч на юг от мястото, където бяха скрили лодката. Ако тръгнеха по плажа, щяха да се придвижат много по-бързо, но пък по-лесно можеха да бъдат забелязани.

— Поеми си дъх и продължаваме — каза Дерек, поглеждайки Лорин, и се запита колко ли сили й оставаха. Съвсем скоро ще се измъкнем от това място и те бъдем на вода. Тогава те никога няма да ни хванат.

Умора се бе отпечатала на лицето й, въпреки че тя се мъчеше да я скрие. Тя огледа плажа.

— Ако онези излязат от гората северно от нас, ще ни отрежат от лодката. — На изток се появиха първите признаци на зазоряването. Съмнеше ли, шансовете им да се измъкнат, особено по вода, се изпаряваха. — По дяволите… О, по дяволите, как лети времето!

— Ще успеем! — каза Дерек. Той стисна ръката на Лорин. По-уверено, отколкото се чувствуваше, той добави: — Не се безпокой! Няма да им позволя да те хванат! Само се движи колкото можеш по-близо до дърветата. Тази коприна отразява светлината като огледало.

Лорин погледна дрехите си и изруга. Макар че безукорната преди бяла коприна сега беше раздрана на няколко места и много зацапана и мръсна тя сияеше призрачно на бледата лунна светлина.

— Да тръгваме — каза Лорин и в нея се надигна нов страх. Тя погледна Дерек. Както беше облечен в тъмно, най-видимата част от него беше пясъчнорусата му коса. Лорин взе книгата и се помоли дано да си струва труда. Ако те с Дерек не научеха нищо ценно от нея, чувството за провал щеше да я досъсипе при изтощението, което изпитваше вече.

Едва бяха извървели двадесетина стъпки по белия пясък, когато се чу рязък вик.

— Открих жената! — извика датчанинът. — Ето я там! Ей там!

Лорин се хвърли сред дърветата и чу как Дерек тихо изруга от яд. Макар че вървеше втори, те бяха забелязали само Лорин и тя знаеше защо.

— Продължавай напред — каза Лорин. — Те забелязаха само, мен. Ти можеш да им избягаш.

Дерек поклати глава и очите му блеснаха от гняв.

— Няма да продължа без теб — отвърна той с понижен и сърдит глас. — Аз те забърках в тази каша и аз ще те измъкна от нея.

Лорин погледна Дерек с желанието да не беше толкова тъмно. Тогава щеше да види лазурно сините му очи, силата на духа му в погледа.

— По-лесно ще ти е без мен. Аз те бавя — продължи тя с увещаващ тон.

Той я сграбчи за рамото и я бутна да върви.

— Нямам време да споря с теб! — изсъска той като се наведе над нея така, че лицето му почти докосваше нейното. — Престани да спориш с мен и тръгвай най-сетне!

Лорин престана да протестира, повече. Тръгна Дерек, който пробиваше път през гъстата растителност. Сред дърветата имаше просека, но не смееха да я използват. Охраната на Мичъл положително дебнеше по нея. Придвижваха се бавно и трудно към малкото кану. От време на време чуваха един от преследвачите си да подвиква, но това не означаваше, че ги е разкрил. По-скоро викаха, като забележеха мърдаща сянка на някое от многото нощни животни, които обитаваха малкия остров. Лорин долавяше жажда за кръв и крясъците на мъжете.

Сърцето й се разтуптя по-силно, когато се наложи се сниши до Дерек, за да се прикрие в храстите, защото покрай тях мина патрул от двама или трима мъже. Когато се движеха, пробивайки си бавно, по неотклонно път към кануто, тя беше по-спокойна. Когато се движеше, тя поне вършеше нещо, действуваше. Но да чакаш със затаен дъх, да се спотайваш, без да смееш трепнеш… от това сърцето й се разтуптяваше в гърдите и пулсът й кънтеше глухо в ушите.

— Почти стигнахме — прошепна Дерек тихо и устните му докоснаха ухото й, докато говореше. — Лодка е ей там. — Той посочи под гъстите клони към почти неразличимия силует на двадесетина ярда по-нататък.

Лорин се взря в тъмното. Забеляза по-различно очертание на сенките, но не можеше да каже със сигурност дали безформеният предмет е скритото кану. Смаяна беше как Дерек намери пътя през непознатата джунгла — и то нощем.

Чуха се стъпки и замръзнаха. На Лорин й се струваше, че сърцето й бие толкова силно, че преследвачите й могат да го чуят. Ужасът й нарасна от свистенето на камата, която Дерек извади от канията. Стъпките приближаваха. Дерек подаде камата на Лорин и сложи пръст на устните си.

Лорин взе камата и се учуди от себе си, че ръката й не трепна, стиснала твърдо и уверено оръжието. Мисълта да използва насилие — кърваво смъртоносно насилие с нож, по най-жесток и примитивен начин — я отврати. Но тя съзнаваше в себе си, че не може да го избегне. Можеше да се окаже, че не само нейният собствен живот зависи от това, но и животът на Дерек.

Стъпките сега бяха много близо, почти сякаш можеха да ги докоснат. Те спряха и чуха датчанинът да казва:

— Жената е в сватбено бяло. Но мъжа не съм виждал.

Английски глас попита.

— Сигурен ли си, че е само един мъж?

— Не. Може би само една жена. Много добре я видях преди малко — той се изкиска тихо и Лорин се вледени. Тя ще се разкайва, че ме е изкарала на това преследване и смути съня ми. Ще се кае! Като коледна пуйка ще я разчекна!

Англичанинът отвърна с по-делови тон:

— После ще се задоволяваш с нея. Само да ги пипнем копелетата. Сигурно са в гъсталаците, по-далеч от откритите места. Затова нека навлезем навътре. И си пази задника, друже. Вече загубихме две добри момчета.

— Ще плати за тяхната смърт с кръвта си, мръсницата — закани се с нисък глас датчанинът.

— След час-два ще изгрее слънцето. Тогава лесно ще ги пипнем, ако вече не сме го сторили. Вглеждай се само за нещо бяло, това гледай.

— Да, сър. Да.

Стъпките се отдалечиха и едва тогава Лорин установи, че не е дишала. Когато Дерек се надигна, тя го хвана за ръкава и го придърпа надолу, докато той отново коленичи до нея.

— Те знаят, че се крием в дърветата — прошепна тя толкова близо до Дерек, че гърдите й докосваха рамото му. Тя му подаде ножа, хванала го за острието. Той не го взе.

— Ще ти потрябва, ако ни хванат.

Тя пак му го подаде.

— След малко ще ми го дадеш. Хрумна ми нещо.

След като той пое ножа, Лорин се поколеба, вдиша дълбоко за кураж, след това сложи книгата на земята, пресегна се зад врата си и бързо развърза възела на своята дреха. Погледна надолу, избягвайки очите на Дерек, после я съблече. Пусна я в скута на Дерек, след това развърза и своя шикар и също го махна, усещайки, че бузите й пламват от смущение. Благодарна беше, че е достатъчно тъмно, за да не вижда Дерек съвсем ясно нейната голота.

Тя овладя нервите си, вдигна книгата, после взе ножа от Дерек.

— Готово, да тръгваме. Ще се държим колкото може по-близо до водата. Там не ни търсят.

Дерек разкопча ризата си и мушна под нея копринените й дрехи. После отново се закопча. Въпреки трудността на положението им, той се засмя и на Лорин силно й се прииска да изличи усмивката му с шамар.

Като вървяха приведени, те приближиха бреговата линия. Лорин беше зад Дерек, стиснала камата толкова здраво, че ръката й чак потреперваше. Решението да махне издайнически блестящите си дрехи беше правилно, но от това не й стана по-леко. Знаеше, че с никакви оправдания не би накарала родителите си да разберат защо бяга гола из остров, иронично наречен Сейнт Луцифер.

Те пробягаха последните тридесет ярда, без да спират махнаха клоните, с които бяха прикрили лодката, и я спуснаха на вода. Без да разменят и дума, те загребаха в тъмнината и кануто леко пореше водите.

Дерек гребеше здраво и кануто все повече се отдалечаваше от острова. Той често поглеждаше през рамо към Сейнт Луцифер, да провери дали не са открили бягството им. Но не чуха никакъв вик, че са ги открили, и след като изминаха 500 ярда, той вече беше доста сигурен, че са се измъкнали.

Първите розови лъчи на зората обагриха хоризонта на изток. След час човек на брега щеше да има видимост с мили навътре в синята шир. Трябваше да се отдалечат още малко, преди да бъдат в пълна безопасност.

Докато натискаше веслата, той прехвърли вниманието си към смелата гола жена пред него. Гледаше отмерените движения на ръцете и раменете й, като гребеше с дълги мощни удари. Закръгленото й тяло с много тънка талия, неприкривано сега от дрехите, възпламени искрата на желанието дълбоко в него.

„Не мисли сега за нея!“ — заповяда си той. Извивката на ханша, изящните бедра, гърдите й, завоалирани от мрака… силата на привличането надделя страха от залавянето им. Желанието да притежава Лорин тук, в кануто, нарастваше, мъжествеността му, проявила се не на място, изду тесните му бричове. Ядосан на себе си, той извади от ризата си нейните дрехи. Миг, преди той да заговори, Лорин сложи веслата върху бедрата би. Тя прикри с едната ръка гърдите си, обърна се леко, погледна го през рамо и протегна другата си ръка.

— Дрехите ми, ако обичаш.

Той тъкмо се канеше да й ги даде, но лорд Дерек Лестър Йорк съвсем внезапно промени намерението си.

— А ако не обичам?

Дванадесета глава

— Дай ми дрехите, или кълна се в Бога, ще ти изтръгва сърцето! — каза Лорин и грабна камата, която лежеше на дъното на кануто, до стъпалата й.

— След малко — каза Дерек. — Дай да видя книгата, която открадна. Щом ти беше толкова важно да я мъкнеш през гората цяла нощ, добре е да я поразгледам.

Лорин за малко да му я даде. Посегна да вдигне книгата, но се спря и усмихнато каза:

— Изглежда, стигнахме до задънено положение. В теб са дрехите ми, а в мен е книгата.

Лорин съзнаваше, че не бива да си доставя удоволствие с такива закачки. Това отчаяно нощно бягство на живот и смърт, в което клоните изподраха раменете и краката й, гласовете на настървените мъже, които ги преследваха да ги убият целият този ужас бе изострил усета й за това колко крехко нещо е животът и колко безценни са удоволствието и щастието. Тя никога не бе искала да изпитва каквито и да било положителни чувства към мъжа, който я бе заловил — Дерек Йорк, — нито се бе опитвала да забележи нещо хубаво в характера или вида му.

Но напоследък на Лорин й се бяха случили доста неща, които изобщо не бяха влизали в плановете й, а това беше нещо, с което не можеше да се примири.

Това бягство, за да спасят живота си, за свободата си, беше отминало поне засега, а Лорин все още бе изпълнена с енергия и вълнение, които трябваше да се изразходят. И тъкмо сега те се насочиха към златокосия мускулест мъж със закачливата усмивка и хладен син поглед, който я обхождаше с интимно одобрение.

— И какво, смяташ само да си седиш там и да ме гледаш ли? — попита Лорин и усмивката й стана неширока.

— Това не е най-лошият начин, по който съм си губил времето.

— Някой може да ни види… по-добре да продължаваме.

Дерек се огледа наоколо с каменно сериозна физиономия. На всички страни нямаше нищо друго, освен мили син океан.

— Не, не ми изглежда много вероятно.

— Ако се нахвърля върху теб с тази кама, няма никой, който да те защити. — Лорин повъртя ножа в ръката си, без да отмества поглед от Дерек. Тя се обърна още малко към него, все така прикривайки с ръка голата си гръд. — Ще бъдеш безпомощен… напълно зависим от милостта ми.

Дерек наистина искаше да види книгата, която Лорин беше отмъкнала. Толкова дълго бе търсил поне някакъв знак за това, къде може да е сестра му, че се чудеше на себе си защо сега просто не заповяда — истински да заповяда — тя да му даде книгата, за да види има ли някакъв ключ към местонахождението на заловената му поробена сестра.

— Дай ми дрехите, Дерек — продължи Лорин. Тя се изви още, вече почти с лице към него. Сърцето й се разтуптя и за пръв път изпита остро желание да бъде с Дерек направо там, насред океана, в това старо кану, което бяха откраднали.

— Дай ми книгата.

Тя се извърна към Дерек и камата се изплъзна от ръката й и падна, прозвънтявайки, на дъното на кануто. Дерек проследи с очи камата и когато погледна отново Лорин, ръката й не беше пред гръдта й. Тя видя как сините му очи потъмняват от нарастващо желание, това усили нейната и без това разпалваща се страст.

— Успяхме! — каза тя със задъхан шепот, в който прозвучаха дрезгави нотки. Знаех, че ще успеем.

Тя се смъкна на колене и бавно се приближи към него. Зърната й се напрегнаха и набъбнаха; слабините й откликнаха с топлина и влага на желанието на този мъж и това усещане й беше приятно.

— Знаех си, че няма да ни хванат. Знаех, че няма да допуснеш да попадна в ръцете им.

Дерек се опита да заговори, но устата му не можа да произнесе и звук. Той знаеше, че с целувки и ласки може да я накара да го пожелае; нейното бавно приближаване, толкова ясно в намеренията си, тъй грациозно чувствено, предизвикваше у него най-еротичното чувство, което някога бе изпитвал. Другите му партньорки винаги бяха пасивни, те играеха ролята на прелъстени, но никога на прелъстителки. В аристократичното английско общество, към което той принадлежеше, поведението на Лорин щеше да бъде смятано, дори от най-преситените мъже, за крайно своеволно и недопустимо. Но точно в този момент Дерек осъзна, че тази жена беше съвсем различна от другите, които бе познавал, за които бе чувал или е могъл да срещне някога. Внезапно всички стари правила трябваше да се променят — те просто не подхождаха на омайната Лорин Мастърс.

Докато тя се приближаваше, Дерек се почувствува доста глупаво, като онемял юноша, впуснал се в първото си пътешествие в царството на секса.

Когато Лорин, коленичила внимателно на дъното на кануто, разтвори коленете му, на Дерек за миг му спря дъха. Остави настрани веслата, всички негови инстинкти просто викаха да вземе Лорин в обятията си. Но едно тънко, странно гласче в съзнанието му прошепна да изчака, за да види какво още ще изпита.

— Моето семейство не би те одобрило — каза Лорин и премести поглед от лицето на Дерек към увеличаващия му се фалос, издуващ тъмните му бричове. Тя се доближи още повече. Ръцете й се плъзнаха по бедрата му. Тя навлажни пълните си устни с връхчето на езика си. Гърлото й беше стегнато, цялата гореше от желание. — А ако те интересува самата истина, и аз не те одобрявам. Но точно това сега наистина няма значение, нали? Точно сега нищо друго няма значение, освен теб… и мен… освен нас.

— Книгата… — успя да проговори Дерек с напрегнат глас. Ръцете му бяха побелели от силата, с която стискаше бордовете на кануто — … няма да ни избяга, докато свършим.

В гърлото й прозвуча опърничаво мъркане, каквото никога не бе издавала, и тя се изненада. Това беше самоуверен звук и въпреки че всичките й приятели вкъщи я смятаха за самоуверена, сега това, че тя проявяваше агресивност към похитителя Дерек, не би трябвало да й дава голяма самоувереност.

Той посегна към гърдите й, неспособен повече да се удържи, но Лорин го спря, преди да я докосне, и върна ръцете му на бордовете на кануто. Тя не знаеше още колко ще продължат куражът и увереността й, но знаеше, че ако Дерек я докосне, ще изгуби контрол, както ставаше винаги, когато той я докоснеше, а това тя не искаше да става. Поне не веднага.

Дерек преглътна, вкопчил се в грубите бордове на кануто.

— Какво, по дяволите, правиш, Лорин?

Тя дяволито му отговори по същия начин, както някога отговаряше на родителите си, когато бе извършила нещо забранено.

— Нищо — прошепна тя и прокара връхчетата на пръстите си по бедрата му.

Гледаше го в очите, когато дланта й стигна до издутината на бричовете му. Почувствува топлината, твърдата мъжественост, скрита в тях. Тя го стисна и очите му запримигаха от лудото удоволствие, което премина през него. Лорин измърка, започвайки да се наслаждава от това ново чувство на власт, контрола и при тази постепенна среща с него, от която потръпваше просто до мозъка на костите. Тя го стисна отново и усети как мъжествеността му запулсира силно с прилива на живата му кръв.

Ръцете й се плъзнаха нагоре, отдалечавайки се от обекта на нейното желание, по твърдата, плоска повърхност на стомаха и гръдния му кош, докато стигнаха до най-горното копче на ризата му. Без да откъсва поглед от очите му, тя умишлено бавно разкопча ризата му.

Лорин мушна ръце под ризата и жакета му и го разгърди. Не можеше да съблече съвсем, ризата му, без да го остави, за малко да свали канията на камата, затова изостави намеренията си, наслаждавайки се от вида на жилавите му мускули и светлата кожа, които сега и се разкриваха. С леко усилие тя издърпа ризата от панталоните му и разкопча последното копче. Тялото му беше гъвкаво, мускулите на раменете, гърдите, стомаха и бедрата бяха напрегнати.

— Ръцете ти всъщност не са много загрубели — каза тихо Лорин с небрежен тон, който не съответствуваше на учестените удари на сърцето й. — Но тялото ти е стегнато… стегнато и жилесто като на работник. Защо е така?

Тя пламна при мисълта дали Дерек е разбрал, че тя говори за цялото му тяло, а не за една конкретна част от него.

Всъщност не я интересуваше особено отговорът, който така и не получи. — Лорин подви нозе под себе си и се наведе напред, за да целуне гърдите му, след това се премести по-нагоре, за да целуне брадичката му. Брадясалото му лице боцкаше устните й, но това й харесваше — придаваше му земност, доста по-различна от впечатлението, което създаваха фините му конопени ризи и великолепно скроените му жакети.

Дерек пак понечи да я прегърне, но Лорин отново го спря. Върна ръцете му на бордовете на кануто и в това време го целуваше по врата. Тя изви гръб и връхчетата на гърдите й докоснаха стомаха му, тя цялата потръпна.

— Ти си толкова красив мъж — каза Лорин меко, като се отдръпна назад и седна на петите си.

Тя разгърна по-широко ризата на Дерек и го огледа преценяващо. Лекичко драсна с нокът зърната му и почувства как Дерек се напрегна.

Нямаше връщане назад от това, което трябваше да последва. Лорин погледна надолу към твърдата издутина на неговата мъжественост, изпъваща бричовете му.

Помисли си, че вече знаеше всичко за Дерек, но когато ръцете й се заловиха малко непохватно с колана и копчетата на панталона му, Лорин разбра, че всъщност никак не познава тялото на Дерек.

Той надигна бедрата си подканващо. Лорин се поколеба, увереността й изчезна при недвусмислената му подкана, но се върна така бързо, както бе изчезнала. Тя издърпа надолу бричовете и бельото му и той изскочи свободен. „Колко е голям“ — помисли си тя, установявайки отново този факт. Преглътна сухо, внезапно разколебана дали ще може да продължи.

Тя леко положи ръце на бедрата му и го погледна в очите.

— Не спирай — прошепна Дерек. — Моля те…

Тя го докосна колебливо, само с връхчетата на пръстите си. Дерек простена; фалосът му потръпна. Той се опита да каже нещо, но като не успя, дълбоко въздъхна. Лорин го хвана в ръка, чувствувайки топлината, силата, напористата твърдост на желанието му…

— Красиво… тяло — прошепна тя, опипвайки го с ръка. Тя се наведе напред и целуна гърдите му. — Красив… мъж!

Тя леко докосна с език зърната му. Фалосът му подскочи в ръката й. Като се наведе още по-напред, за да го целуне по устата, Лорин усети как твърдият връх на неговата мъжественост докосва гърдите й. Насърчена от явното му удоволствие, тя погали с връхчетата на гърдите си твърдия му фалос. Това й подействува изключително еротично. Докосването на неговата гореща мъжественост до чувствителните връхчета на гърдите й и предвкусваното задоволяване на желанието й я зашеметяваха.

Искаше й се да направи още нещо, да експериментира с този обект на желанието, който й откриваше света на екстаза, за чието съществуване не бе подозирала, преди да срещне Дерек. Искаше й се да го опознава, без да бърза, да го докосва, да го вкусва, да разузнае тайните на тялото му, както той бе изследвал нейните. Но когато тя помести между гърдите си мъжествеността на Дерек, той изстена и я притегли към себе си.

— Сега! — изсъска Дерек, стиснал зъби, хвана я през кръста с големите си силни ръце и я положи в скута си.

Тя усети как проникна в нея с дълго, плътно движение. Тя буйно отметна глава и усети краищата на смолисточерната си коса да докосват чувствителната плът под кръста.

С див, неудържим вик на екстаз тя се наниза на него, тръпнейки от наслада, докато той пулсираше горещо в нея.

— Целуни ме! — извика Лорин, заровила пръсти в косата на Дерек, притиснала лицето му към гърдите си, с нетърпимо желание да изпита това делирично усещане за което той я бе накарал да закопнее.

Тринадесета глава

Аманда бе притиснала колене до гърдите си, разтреперана от страх и надежда.

Изстрелите я извадиха от леката дрямка. Отначало тя дори не беше сигурна дали изстрели са я разбудили. Но последвалите изстрели и гневните и възбудени викове, долитащи откъм Голямата къща, я накараха да помисли, че може би — само може би — молитвите й най-сетне са били чути.

Нещо ставаше — но точно какво, тя не можеше да каже. Знаеше само, че Алдън Мичъл — въплътеният дявол — не е толкова всемогъщ, колкото иска всички да вярват. „Нещо става!“ — помисли си пак тя.

Свита до прозореца, тя се взираше в абаносовата нощ и прехвърляше наум няколко предположения, за да си обясни стрелбата. Всяко от тях я довеждаше до заключението, че това трябва да е брат й Дерек, идващ да я избави от плен.

За съжаление нямаше да разбере дали наистина Дерек е предизвикал целия този смут. Откакто я плениха, Аманда нямаше никакъв друг източник на информация, освен Алдън Мичъл и останалите жени в личния му харем, които бяха пленени след нея. Но тя вярваше, че Дерек сигурно ще дойде за нея, така както можеше да вярва само сестра, благоговееща пред брат си.

Тази вяра именно й бе давала сили в изпитанията; тя крепеше сърцето й и не й позволяваше да падне духом.

По рано през деня тя беше достигнала най-ниската си емоционална точка и дори бе замислила да се самоубие. Сега кънтящото ехо на пронизващите нощта изстрели възвърна надеждите й и тя за пръв път от залавянето си се оживи.

„Най-после нещо става!“

Каквото и да беше това нещо, то не можеше да е хубаво за Алдън Мичъл, а това, което не беше добро за Алдън Мичъл, значи сигурно е добро за нея и за останалите му пленнички.

— Можеш ли да видиш нещо? — попита Аманда Шантел, единствената от жените в стаята, която се осмели да отиде до зарешетения прозорец и да надникне навън.

— Не.

— Трябва да е Дерек… сигурно е той.

— Кой е Дерек?

— Брат ми.

— Откъде знаеш, че е той?

— Защото той не би се спрял пред нищо, докато не открие какво се е случило с мен. Семейството ми вече трябва да е научило, че корабът ни е пленен от „Неверник“. — Аманда хвана ръката на Шантел и я стисна, опитвайки се да вдъхне на приятелката си малко от надеждата, която чувствуваше да приижда във вените й. — Познавам Дерек. Знам, че е дошъл за мен, и това е знакът, който очаквах. Това е като сбъдващ се сън.

Шантел сви вежди. Тя бе в плен твърде дълго, за да се надява на чудеса.

— Аз не вярвам в сънища — каза тя с въздишка, после пропълзя през матраците, докато стигне до своя. — Лягай си да спиш. Каквото и да става навън, то няма нищо общо с теб и по-добре се радвай, че е така.

— Не, за мен е… сигурна съм.

— Не храни надежди. Ще ти стане още по-тежко, когато отново ги загубиш.

Аманда не позволи да я обземе скептицизмът на Шантел; просто беше въпрос на време, докато Дерек дойде и я спаси.

Тя се сви на кълбо на матрака си и тихо се помоли дано никой от изстрелите, които чуваше, да не засегнат Дерек. Когато Аманда беше малка, за нея Дерек беше непобедимият голям брат; вече пораснала, тя знаеше, че никой — независимо каква титла, богатство, здраве или дори късмет имаше — не е непобедим.

Алдън Мичъл беше разярен и търсеше на кого да си излее яда. Домът му — неговата светая светих! — беше нападнат. В една от стаите имаше два трупа и целият под беше в кръв, а никой не можеше да му отговори какво се бе случило и защо.

Той прегледа ценностите си — нищо не липсваше… тогава какво, по дяволите, се бе случило?

— Следващия път ще ги пипнем, сър — каза датчанинът от охраната, застанал мирно в кабинета на Мичъл. — Можете да разчитате на това.

Мичъл погледна датчанина с такъв поглед, че той млъкна. Мичъл го беше наел, защото беше доста първичен и лоялността му можеше да бъде купена много евтино — стига заплащането да включваше ром и жени. До него бе застанал англичанинът, който понякога беше склонен към диващини, но това не му беше вродено.

— Дай да ти видя оръжието — каза Мичъл.

Датчанинът извади оръжието от пояса си и го подаде на Алдън с дръжката напред, Алдън помириса дулото и разбра, че е било стреляно веднъж или два пъти.

— Стрелял си два пъти и да не улучиш! Хмм… Чудя се дали аз няма да го сторя по-добре.

Датчанинът смутено сви вежди.

— Сър?

— Мислиш ли, че мога да улуча нещо с твоя пистолет?

— Предполагам, че да, сър. Зависи от мишената.

Алдън Мичъл вдигна спокойно пистолета и стреля право в гърдите на датчанина. Младият мъж се свлече на пода, без звук да издаде. В стаята замириса остро на кордит. Лицето на англичанина пребледня; сигурен беше, че го чака същата участ.

— Този мъж не си вършеше работата, за която му плащах — каза невъзмутимо Алдън. — Освен това каза, че щял да хване натрапниците следващия път. Следващ път няма да има. — Алдън подаде оръжието на англичанина, втренчен право в очите на ужасения пазач. — Нима да има следващ път. Разбрано ли е?

— Тъй вярно, сър.

— Изнеси този боклук от кабинета ми и разчисти.

— Да, сър. Ще го направя лично.

— Точно така. И това е последното ти предупреждение. Случи ли се още веднъж нещо подобно, и ти ще го последваш…

Алдън се обърна и отиде до прозореца. Вече беше забравил напълно за датчанина. Този проблем повече не съществуваше.

— Подбери местните жени — каза тихо Алдън. — Казваш, че приличала на тукашна ли?

— Не успяхме добре да я видим, сър. Но беше с тъмна коса, дрехи, каквито носят вашите наложници.

— Провери дали някоя от тях не е избягала — каза Алдън. — А ако не е, искам да ми доведеш, всяка жена от острова, която дори смътно прилича на жената, идвала тук нощес.

Той се обърна към англичанина и го погледна убийствено.

— Трябват ми отговори и ти ще ги откриеш. Искам, ги, преди денят да е свършил… разбрано ли е?

— Да, сър. Ако жените от острова знаят нещо, те ще ми кажат. А ако не знаят… ще се каят, че не са узнали.

Алдън Мичъл кимна одобрително и напусна стаята. Той сам щеше да провери дали всичките му жени са в харема. Ако си бяха, щеше да се наслади на телата им. Това може би щеше да поуталожи яростното му желание да пролее кръв, което изгаряше стомаха му.

Алдън Мичъл се намести на седалката на двуколката. За секунди оправи белия си ленен жакет и се увери, че ръбът на панталоните му е идеален. Той винаги се обличаше безупречно, за да покаже на останалите, че е по-особен мъж, към когото трябва да се проявява особено внимание. Двуколката му — единствената такава на малките острови — беше също знак на специалното му положение. Разбира се, на големите острови Сейнт Кроа, Сейнт Джон и Сейнт Томас беше пълно с коне и карети, но на тези малки острови лакираната му черна двуколка и графитеносиво муле бяха неговият изключителен белег.

Той имаше нужда да се чувствува по-специален тази сутрин. Къщата му беше нападната, а нападателите все още не бяха заловени. Нямаше да се успокои, докато всеки, отговорен за инцидента, не намери смъртта си.

— Господарю, очакваме ви — каза старият евнух с дълбок поклон, когато Алдън стигна до пищната си втора къща на остров Сейнт Луцифер. Тя не беше толкова внушителна, колкото Голямата къща, но все пак беше значително по-голяма от всяко друго жилище на острова. Тук именно Алдън държеше личния си харем и с изключение на обичайните час-два, в които нанасяше сметките от покупката или продажбата на крадена стока, той никога не работеше, докато е в харема.

Бързоходец бе идвал да предупреди слугите и евнусите, че господарят скоро пристига и че не е в добро настроение. Слугите се държаха по-раболепно от обикновено. Алдън мина покрай евнуха, без дума да каже, без дори да го погледне.

Той влезе в стаята с възглавниците — най-голямата в къщата. Тя беше обзаведена с матраци и възглавници, за негово удобство и улеснение. Вътре четири жени очакваха пристигането му, облечени в най-фините копринени митари и шикари, които можеха да се купят с пари. Алдън спря поглед на жените. Реши, че иска да бъде задоволен насаме, без публика. Първата му мисъл беше да повика Аманда, русата хубавица, но се отказа. Макар че вече не протестираше срещу домогванията му, тя не проявяваше ентусиазма, който той желаеше.

— Ти, ела с мен — каза Алдън с дълбок баритон и посочи с пръст Шантел, привлекателната французойка. Той знаеше, че сексуалната й несдържаност е притворна роля, която тя играеше за него като актриса на сцената, но тя играеше умело и затвореше ли очи, той можеше и да повярва, че наистина е толкова надарен, колкото казваше тя.

Шантел се изправи без колебание, със сведени очи. Той я хвана за ръка, изведе я от стаята с възглавниците и влязоха в личната му спалня. Там може би Шантел щеше да го накара да се почувствува всемогъщ, изключителен по хиляди начини, може би дори богоподобен.

Дерек прегледа отново счетоводната книга, сигурен, че не е пропуснал нищо при първото и второто четене — толкова внимателно бе търсил някакви сведения за местонахождението на сестра си, че бе изключено да е изпуснал нещо.

Той въздъхна и прокара пръсти през косата си. Колкото и да чете книгата — нямаше да открие нищо, което да подсказва местонахождението на Аманда.

— Откри ли нещо? — тихо попита Лорин. Тя беше забелязала разочарованието по лицето на Дерек, но все пак попита.

— Нищо. Нищичко за нея, да го вземат дяволите.

— Наистина съжалявам.

— Ти не си виновна. Ти се опита и истината е, че постигна повече от мен. Аз бях този, който вдигна в тревога пазачите, не ти.

Дерек затвори счетоводната книга и я запрати във водата.

— По-добре да побързаме каза той и хвана веслата. — Новините се разпространяват бързо по островите.

Грегър беше в лошо настроение поради простата причина, че и Алдън Мичъл беше в лошо настроение. Корабът от Сейнт Луцифер бе пристигнал рано сутринта, докато Грегър все още се бореше с махмурлука си, а това не беше на хубаво.

Винаги беше лошо да си край Алдън Мичъл, когато е ядосан. — Големия мъж изливаше гнева си върху всеки, който имаше нещастието да е наблизо, а Грегър често беше прекалено наблизо, за да избегне наказанието, дори да нямаше нищо общо с причината за гнева му. Той спря за миг на път за колибата на Дерек, взря се и се ослуша. Като не чу нищо, той се приближи до колибата и надникна през отворения прозорец. Дерек лежеше по гръб на тесен сламен матрак, Лорин беше сгушила глава на лявото му рамо. Грегър се ухили, като ги помисли: „Значи той е спал с нея в края на краищата.“

Той извади късата си сабя от ножницата и отиде до вратата, тихо пристъпи вътре, за да не събуди Дерек. Толкова рядко се случваше да има преимущество над арогантния англичанин, че твърдо бе решен да се възползва от него.

Изщракването на пистолета, приготвен за стрелба, спря Грегър. Дясната ръка на Дерек беше под лекото одеяло, което покриваше двамата с Лорин. Дерек не беше помръднал, не отвори очи. Грегър се зачуди дали наистина е чул заплашителния звук, или само му се е сторило. Той направи още една крачка.

— Следващата ти стъпка ще бъде последната — каза Дерек все още със затворени очи. Тонът му беше почти дружески, все едно че бе изрекъл „Добро утро“, а не заплаха.

— Знаех си, че я пазиш само за себе си — изсъска Грегър, като му се щеше да се втурне към Дерек и да го прониже със сабята, но знаеше, че само ако опита, ще получи куршум.

— Добре, значи сега знаеш. Това нищо не променя.

Дерек отвори очи и погледна Грегър. Помести пистолета под одеялото така, че да няма никакво съмнение, че има надмощие над Грегър.

— Тя е моя. Само моя. Не обичам да деля с някого жените си, особено с такива като теб. — Дерек измъкна ръката си изпод Лорин и внимателно положи главата й на възглавницата. Отдръпна се от нея, като държеше зареденото оръжие насочено към Грегър. — Какво търсиш тук?

Грегър прибра сабята си. Някой друг път щеше да я използва срещу Дерек. Засега трябваше да има търпение.

— Време е да плащаш. Взел си пълна клетка с жени, за които си обещал да платиш. Човекът сега си иска парите.

— Искам да се срещна с него.

— Никой не може да се среща с него. Казах ти го вече.

— Въпреки това държа да го видя. — Дерек стана и посочи с глава към вратата. Предполагаше, че наближава обед и не искаше да безпокои съня на Лорин. — Отвън.

— Някой ден, съвсем скоро май ще ми писне от своите заповеди — изшептя заплашително Грегър.

— Някой ден може и да си прав, но не и днес. Излизай… тя имаше дълга нощ.

Дерек видя как гневното изражение на Грегър се смени с похотливо любопитство за това какво ли е правила Лорин цяла нощ, та да спи чак до обяд. Идваше му да сграбчи Грегър за гърлото и да го удуши за тези му мисли.

„Трябва да я измъкна от всичко това. Не мога дълго да държа Грегър настрана“ — помисли си Дерек с мрачна решителност.

Изчака, докато Грегър свърши с обичайните си ругатни и заплахи. Вече към края Грегър добави:

— Цената на твоите жени се вдигна. Вече е двойна.

— Смятах, че се бяхме споразумели.

— Да, но сега вече не сме. А за тази вътре ще платиш тройно.

Дерек с нищо не промени изражението си, но разбра, че е на тясно. Портфейлът му не беше бездънен и се съмняваше дали ще има достатъчно пари, за да плати двойно за деветте жени, които бе заключил в бамбуковата клетка. Кои от тях да освободи, за да бъдат продадени в робство? Мисълта за това беше ужасна.

— Щом така искаш, няма да споря с теб — каза Дерек спокойно. В Лондон беше преговарял по стотици сделки и промените в последната минута не бяха нещо необичайно. Но сега не разполагаше с помощта на екип от адвокати, които да подсилят позициите му със съответните законови уредби.

— Но няма да получиш и една крона, ако не видя човека, на когото плащам — усмихна се Дерек криво.

Той блъфираше, за да постигне докрай целта си. — И докато сме на въпроса, искам да видя останалата част от стоката. Моят клиент е доста лаком за жени. А може и аз да поискам за себе си някои от жените, които спазаряваме.

— Забрави го, англичанино! — изсъска Грегър и хвана дръжката на сабята си. — Големия мъж не се среща с никого.

— Добре. Тогава сделката се разваля. — Дерек фиксираше Грегър със студения си син поглед, което означаваше, че не ще се поколебае да го стори. — Как мислиш, много ли ще е щастлив твоят тъй наречен Голям мъж, като му кажеш, че няма да има нито една продажба. Ако не мога да получа всичките жени, които искам, ще потърся друга сделка. Всичко или нищо, Грегър. Избирай.

— Кучи син.

— Аз съм един богат кучи син, което е много, много по-хубаво, отколкото да си един беден кучи син — отговори невъзмутимо Дерек и се приближи плътно до него, принуждавайки по-ниския Грегър да го гледа отдолу нагоре. — Ти направи своя ход, като вдигна мизата, аз направих моя. Да видим сега кой е в по-добра позиция пред Големия мъж и кого ще отреже той, а?

Лицето на Грегър стана червено като брадата му.

— Ще видиш ти един ден, англичанино… съвсем скоро ще видиш! — каза той и ругаейки, си тръгна.

Дерек въздъхна и за миг се обезсърчи. Беше блъфирал пред Грегър и вече нямаше как да се отметне от сделката, която бе направил. В момента, в който Грегър се усъмнеше, че Дерек не може да плати жените, блъфът му повече нямаше да го защитава.

— И точно колко жени сте насъбрали вие, мистър Йорк?

Дерек се обърна и видя, че Лорин е застанала на вратата, с гневно изражение на лицето, скръстила ръце на гърдите си. Не би изслушала никакви доводи, предположи Дерек, позата й ясно му говореше за това.

— Доста — отговори той и в това време се запита дали има някакъв начин да получи още пари от лондонската си банка.

— Отговорете ми — много жени ли сте имали, преди да се сдобиете с мен, или аз бях капката, която преля чашата, така да се каже?

Думите на Лорин преливаха от злоба. Тя се чувствуваше измамена.

— Не е така, както си мислиш.

— Вие сте лъжец, мистър Йорк. Красив лъжец, надарен лъжец, но все едно — лъжец. — Очите й горяха от презрение към мъжа, когото бе прелъстила рано сутринта. — Минаха едва няколко часа, откакто ме имахте. Пак ли е мой ред да задоволявам похотта ви или ще се обърнете към някоя друга от жените, които сте си доставили, за да ви задоволяват?

— Никога не съм ги докосвал… нито една!

Лорин повдигна вежди над тъмните си присмехулни очи, които криеха колко дълбоко е засегната.

— О, разбирам — трябва ли да се чувствувам поласкана, че сте благоволили да пожелаете мен? Разбира се, никак нямаше да ви е трудно, както бях вързана. Знаели сте, че рано или късно ще се изтощя и ще забравя какво чудовище сте, и докато усетя, вие вече ще сте ме съблекли. — Тя се надсмя на себе си. — И аз направих точно това, което сте си намислили още отпреди, нали? Просто поредната глупавичка жена, която притваря очи и си въобразява, че щом един мъж спи с нея това означава, че я обича.

— Млъкни! — процеди Дерек и се приближи до нея. Хвана я за раменете и силно я разтърси. — Не говори така! Никога не говори така за себе си, чуваш ли?

Лорин го погледна с празен поглед. В очите й нямаше огън, напрежение… само тъжен, примирен, празен поглед, който разкъсваше Дерек.

Той я вкара в колибата. Гневът му се усилваше.

— Има ли значение какво мисля или казвам аз? — попита Лорин. — Важно е не какво казвате, а какво всъщност правите. Мислите, ли, че ще повярвам в тази история? — Значи ще купите всичките жени, които е пленил Грегър, а? — Тя отблъсна ръцете на Дерек от раменете си. — Достатъчно ли сте мъж за двадесет жени например? Или за тридесет? А онзи мъж, за когото ги купувате — той достатъчно ли е мъж, за да се справи с всичките, които ще отхвърлите? А ще ме хареса ли? И не трябва ли да науча нещо по-специфично за него, преди да ме връчите? — Тя се засмя издевателски над себе си. — Всъщност има ли значение? Сигурна съм, че той ще ме научи в леглото на тези неща, които харесва, също както ти постъпи.

— Дявол да го вземе, никой никога няма да те докосне!

Дерек сви юмруци от гняв. Ненавиждаше начина, по който Лорин говореше за себе си. Мисълта, че друг мъж би я докоснал, го изпълни с неудържима ярост, която съзнаваше, че е напълно несвойствена за него — никога досега не го бяха интересували предишните или бъдещите сексуални партньори на жените, с които имаше връзка.

— Никога… никой! — повтори той.

Лорин отиде до матрака, легна с лице към възглавницата и скри глава е ръцете си, за да не го гледа.

— А сега искам да поспя малко, ако нямате нищо против. Ако имам кръгове под очите от недоспиване няма да ми дадат добра цена на аукциона, нали?

Загледан в гърба й, Дерек се проклинаше от яд. Лорин бе дочула разговора му с Грегър и макар че това бе коствало доверието й към него, той знаеше, че не бива да й довери истината. Вече я бе изложил прекомерно на опасности. Колкото повече знаеше, толкова опасно щеше да бъде за нея, затова, макар и да съзнаваше, че тя го намрази заради погрешното мнение, с което бе останала, не биваше да я разубеждава.

В съзнанието на Дерек започна да се оформя един план. Все още бе смътен и неясен, но основното в него беше да действува срещу обстоятелствата, а не просто да реагира на тях. Не искаше да оставя Лорин сама — в негово отсъствие можеха да й се случат хиляди неща, и никое от тях нямаше да е за добро, — но нямаше друг избор. Ще изчака, докато тя заспи, и тогава ще тръгне.

Хапейки долната си устна, Дерек я наблюдаваше и се надяваше, че тя скоро ще заспи.

Четиринадесета глава

Завръщането у дома на Филип Мастърс, най-големия син на семейство Мастърс от Вирджиния, заедно о младата му невеста Анджела и сина им Майкъл Нико Мастърс беше радостно събитие. Филип бе прекарал в Гърция близо три години и дори обикновено мълчаливият глава на семейството, Майкъл, беше много оживен от срещата.

— Какво бебе! Какво хубаво бебе! — галено повтаряше Ида, възрастната бавачка, взела детето в едрите си майчински ръце. Сребърни сълзи се ронеха по кръглите й бузи. За останалия свят Ида беше просто робиня бавачка, но за семейство Мастърс тя беше лелята или бабата, каквато не бяха имали.

Винаги наблюдателен, дори при тези щастливи обстоятелства, Филип забеляза неспокойствие в очите на баща си. Нещо не беше наред. Веднага щом му се удаде, Филип незабележимо отведе баща си в библиотеката и затвори вратата.

— Какво има? — попита Филип, наливайки коняк в малки чашки, докато Майкъл отпусна дългото си, жилаво тяло в коженото кресло до незапалената камина.

— Отнася се до Лорин.

Филип изпъшка и — Майкъл го погледна бегло.

— Преди да кажеш „Какво пак?“, нека ти припомня, че и ти си бил млад и буен — каза Майкъл.

Неговата опърничава по-малка сестра вечно изпадаше в някаква беда. Но баща му беше прав: Филип беше причинил на родителите си твърде много тревоги и безсънни нощи, сега обаче, когато беше женен и имаше семейство, безразсъдните му дни бяха останали в миналото. Лесно се забравяше какво е да си млад, неженен и с малко отговорности.

— Какво е направила пък сега? Не е нещо с онова влечуго, в което си беше въобразила, че е влюбена, нали?

Майкъл поклати глава?

— Слава богу, той най-сетне, излезе от играта. А тя реши да направи пътешествие, за да го забрави. Отначало с майка ти не одобрявахме тази идея, но нали знаеш колко упорита и убедителна може да бъде Лорин. Не мириса, докато не отстъпихме.

Филип се засмя широко — лицето му стана точно копие на бащиния му лик отпреди тридесет години.

— Лорин винаги ви е въртяла вас с мама на малкото си пръстче — изкиска се той, когато банда му го погледна косо. — Май някои неща изобщо не са се променили…

— Тя искаше да направи нещо за „Мастърс-Ентърпрайзис“. Възнамеряваше да отвори пазари на Вирджинските острови. Това всъщност беше доста разумно.

— Лорин да прояви разум? Търговски нюх?

— … затова и ние с майка ти й разрешихме да тръгне. Понеже Ида вече е твърде стара за такова пътешествие, наехме й компаньонка, която да се грижи за нея.

Филип седна в креслото срещу Майкъл. Дори конякът не можа да притъпи студените тръпки на лошото предчувствие, които бавно го полазиха.

— И? — кимна подканващо Филип. Винаги беше трудно да накараш баща му да се разприказва, а почнеш ли да настояваш, това най-често постигаше обратния резултат. Но сега с всяка секунда любопитството и опасенията му растяха.

— От известно време нямаме никаква вест от тях. — Майкъл отпи от коняка, втренчен в празното пространство, и премисляше всички възможни планове на действие, за да намери дъщеря си. — Не ме учудва, че Лорин не ни изпраща телеграма. Тя никога не е поддържала постоянен контакт с нас. Но мис Никълс поне би трябвало да ни е писала.

Едно мускулче потрепваше по бузата на Майкъл. Отпи пак от коняка и захапа кокалчето на пръста си, преди да продължи:

— Нещо не е наред. Усещам го в мозъка на костите си.

— Хайде да вземем някой кораб и да тръгнем да ги търсим, татко. По дяволите, имаме достатъчно мъже, имаме и достатъчно пари за това. Ще преобърнем островите наопаки, но ще намерим Лорин.

Майкъл поклати глава.

— Още не. Ако отидем на Вирджинските острови и се окаже, че нищо лошо не се е случило, Лорин ще си помисли, че й нямаме доверие. Знаеш колко е горда. Отношенията ни с Лорин се… обтегнаха… от онзи жиголо насам.

Филип не си направи труда да каже на баща си, че Ричард всъщност не е жиголо. Използвач и двуженец наистина, но не и жиголо. И въпреки че Филип се смяташе за уважаван бизнесмен, съпруг и баща, през ума му минаваше мисълта да намери мъжа, разбил сърдито на сестра му, и да му отмъсти, като му размаже носа или му счупи ръцете.

— Какво можем да направим сега? — попита Филип, понижил глас.

— Да изчакаме. Поне още малко, но да изчакаме. — Той се усмихна едва забележимо и в очите му се пълни с нескрита гордост. — Радвам се, че си отново у дома. Имах нужда да бъдеш край мен.

— Ние с Анджела ще останем, докато не оправим цялата тази каша. Не се тревожи, съвсем скоро ще върнем Лорин.

Майкъл кимна и каза неуверено:

— Може пък да се изтяга на някой плаж, заобиколена от двайсетина слуги, които угаждат на всяка нейна прищявка, а тя си отпива изстудено вино и хапва свежи ягоди.

Изминали бяха няколко часа в каменно мълчание. Лорин лежеше на тесния матрак с лице към стената. Преструваше се, че спи, но Дерек знаеше, че не спи, а пък тя знаеше, че той знае.

Разговорът между Грегър и Дерек непрекъснато се въртеше в ума й.

Всички факти бяха съвсем прости… и толкова противни. Дерек държеше много жени, които възнамеряваше да купи. Беше казал толкова много в разговора си с Грегър. Ако не можел да купи от Грегър всички жени, които му трябвали, просто щял да отиде другаде. За Дерек и Грегър жените просто бяха стока, вещи, които се продават и купуват по цени, които пазарът налага.

„Аз не съм вещ! Аз съм жена и не можеш да се отнасяш така към мен“ — си мислеше тя разярено.

Тази гневна мисъл не я оставяше на мира, защото веднага беше последвана от:

„Да, можеш всъщност, копеле. Тук парите са единственият закон. Имаш ли пари, можеш да правиш всичко, което пожелаеш.“

Стотици пъти се виждаше в полюшващото се кану, гола, как се приближава бавно към него, докосва го, желае да му достави удоволствие. Тя се виждаше как откликва на докосванията му, като умишлено пренебрегваше всичко, което се бяха опитвали да й внушат нейните родители.

През целия си живот бе позволила само на двама мъже да я докосват. Единият й остави чувството, че е студена и насилена; другият я накара да се почувствува по-жизнена, отколкото си бе представяла, че е възможно. Но в последна сметка, тя осъзна, че всъщност и двамата я бяха насилили. Бяха я подмамили излъгали и използвали. Дерек един ден щеше да я продаде на мъжа, за когото работеше, а после ще си намери пак друга жена, достатъчно наивна, за да повярва на лъжите му.

Всичко това направо я опустошаваше.

— Аз тръгвам — каза внезапно Дерек, като прекъсна мъчителните й размишления. — Ще се върна по-късно. Не излизай никъде.

Лорин се обърна към него и го погледна недоверчиво. Той остави камата си на земята близо до нея.

— Оставям ти я. Дойде ли някой, докато ме няма изобщо не се опитвай да се измъкнеш с думи, използвай ножа. Тези мъже само от това разбират.

— Къде отиваш? — Лорин прехапа устни. Нямаше намерение повече да го пита каквото и да било, щом така или иначе нямаше да й каже истината, пък и всъщност не я интересуваше какво смята да прави.

— Искам да говоря с Мирабел. Може да е чула нещо, което ще ни е от полза. Трябва да се е разчуло нещо след това, което извършихме миналата нощ. Трябва също да видя Грегър.

Дерек извади от колана си пистолета, провери дали е зареден, след това го върна обратно.

— Просто стой тук, докато се върна. Може би искаш да си облечеш отново собствените дрехи? Но колкото по-малко изглеждаш като вчера, когато те зърнаха, на Сейнт Луцифер, толкова по-малка опасност има някой да те разпознае.

Погледите им се срещнаха. Лорин помисли за Мирабел и колко е красива тя, колко привлекателно е за всеки мъж това стройно момиче с разкопчана блуза, което откликваше на пиянските желания на пиратите от „Летящата гарга“.

— Приятно прекарване — каза с тиха злоба Лорин.

В отговор получи гневен поглед, но нищо повече. Той я остави сама в къщата, без да я завърже, с кама на пода до нея.

„Не ме интересува дали иска да спи с Мирабел. Не ме интересува какво прави или не прави, защото, в края на краищата той не означава нищо за мен.“

Друг вътрешен глас веднага я поправи: „Не, интересува те.“

Лорин прекара пет минути сама в колибата, изпаднала в самосъжаление. Но това беше всичкото време, което отдели на безполезни емоции. После внезапно скочи на крака, съблече местните дрехи от себе си, след това грабна раздраната и мръсна рокля, която носеше на борда на „Мис Малаки“, когато бе завзет от „Неверник“.

Корсажът на роклята й беше съсипан, липсваха копчетата и дори ако успееше да я облече, нямаше как да прикрие гърдите си. Захвърли ядосано дрехата и отвори куфара на Дерек. Чувствуваше се като крадец, който се рови в нещата му, и й стана много неловко.

„Дерек ограби гордостта ми, достойнството ми, чувствата ми… затова имам право да открадна нещо от него“ си мислеше тя.

Извади моряшка копринена риза и тъмни панталони. Предишната нощ бяха я забелязали, защото беше в бяло. Тази грешка не биваше да се повтори.

Панталоните й бяха тесни в бедрата, широки в кръста и трябваше да навие няколко пъти крачолите. С камата разряза въжето, с което Дерек връзваше китките й, и си направи колан. Ризата й стоеше като чувал, ръкавите бяха твърде дълги. Чувствуваше се неловко само с риза, без нищо под нея, затова облече нея митара и нави ръкавите на ризата до лактите си.

Това облекло вече беше подходящо.

Веднага, щом се стъмни достатъчно, Лорин напусна малката колиба. Докато вървеше, стиснала смъртоносната кама в ръката си, я обзе необятно чувство на свобода. Това беше за първи път, откакто плениха „Мис Малаки“. Лорин вдишваше дълбоко, без да е наясно какво смята да прави сега, сигурна беше само, че каквото и да й готвеше нощта, тя ще поеме съдбата си в свои ръце, вместо да чака и да се надява някой незнаен и невиждан герой да дойде и я освободи.

Тръгна към селото. Изпитваше силно желание да разбере какво ли прави Дерек с Мирабел, но тя му устоя.

„Да върви по дяволите! Той не означава нищо за мен“ — мислеше си тя, като се мъчеше да си повярва.

Откри тясна, лъкатушна пътека между дърветата и тръгна по нея. Накъдето и да отиваше, тя се отдалечаваше от колибата, в която щеше да се върне Дерек, а това означаваше, че се движи в правилна посока.

Внезапно се чу гръмовит мъжки смях и говор, от което сърцето й подскочи. Скри се зад дърветата. Тримата мъже, които си предаваха един на друг бутилка ром, отминаха, без да я забележат. Когато се отдалечиха достатъчно, Лорин стъпи отново на пътеката и продължи да върви без определена цел.

Забеляза през гъстата растителност трепкащата светлина на запален лагерен огън. Вместо да го заобиколи отдалече, за да избегне всякаква опасност, нещо й подсказа да се приближи внимателно. От онова, което видя, стомахът й се преобърна.

В бамбукова клетка бяха затворени девет жени. Мъжът, който ги пазеше, държеше бутилка в едната ръка и къса сабя в другата. Той им говореше нещо, но твърде тихо, за да може да го чуе Лорин. Олюляваше се леко и често размахваше мачетето.

„Като животни… тези бедни жени са затворени в клетка като циркови животни…“

Лорин стисна дръжката на камата. Ще може ли да използва ножа срещу пазача? Досега бе видяла толкова насилие… но ще може ли самата тя да прибегне до подобно насилие, макар и за добро?

Като си представи какво би било да забие камата в пазача, просто й се повдигна.

Мушна камата във въжето, което й служеше за колан, и запълзя на ръце и колене, като търсеше камък. Първият, който й попадна подръка, беше твърде тежък; вторият не беше достатъчно голям за удара, който трябваше да нанесе. Тя намери един клон, дълъг три фута, отсечен вероятно за огъня. Лорин го хвана с две ръце и леко замахна с него. „Да, помисли тя, ще свърши работа.“ Спомни си как бе ударила Дерек по главата на борда на „Мис Малаки“ и кисело се усмихна.

Пазачът още говореше на жените, когато тя се промъкна по-близо. Сега вече чуваше какво им приказва и предложенията, които им правеше, я отвратиха. Запита се дали не е по-добре да употреби камата, а не тоягата.

Приближи се бавно към него, в гръб. Пазачът продължаваше просташкия си безсрамен диалог с жените. Колкото повече подробности дочуваше Лорин, толкова повече се убеждаваше, че всякакво насилие би било оправдано, за да сложи край на това.

Беше на двадесет крачки от него, когато една от жените я забеляза. Лорин сложи пръст на устните си, за да й покаже да мълчи, но не можа да възпре изненаданото възклицание на младата пленничка, която стисна ръката на приятелката си.

Пазачът реагира, но движенията му бяха забавени от рома. Лорин скочи, с две ръце вдигна кола над главата си и се хвърли неудържимо напред.

Инстинктивно нададе пронизителен боен вик, който стресна пазача повече от внезапната й поява. Свикнал да сплашва и ужасява жени, той погледна насмешливо налитащата жена в мъжки дрехи като нещо, от което не си заслужаваше да се страхува.

Клонът вече се стоварваше със смазваща сила над главата му, когато той най-сетне осъзна заплахата, която представляваше Лорин. И ако не беше вдигнал сабята си, за да се предпази, щеше да бъде повален.

Сабята го предпази от удара, но самият той падна тежко на земята и острието й се заби дълбоко в кола. Той се опита да освободи оръжието си и така почти издърпа клона от ръцете на Лорин.

— Какво ти става, женичке? — попита той, като се въргаляше по земята, мъчейки се да измъкне острието от дървото. Лорин залитна към него. Той се пресегна и едва не сграбчи дългата й абаносова коса.

Лорин отстъпи назад с разтуптяно сърце, като стискаше здраво дървото с две ръце. Разчитала бе всичко да свърши мигновено; сега обаче трябваше да влезе в битка, без да е сигурна в победата си. Изтръгна кола и го вдигна над раменете си, като се канеше да замахне, но пазачът насочи острието на сабята към нея, готов да я намушка. Той се захили. На Лорин й беше ясно, че той е много по-опитен от нея в битките.

— Хайде, женичке — подиграваше се мъжът, забил пети в земята, за да пази равновесие. Ромът го правеше нестабилен, но не беше изпил толкова, че да загуби напълно ориентация.

— Хайде, хвърляй се де! Няма да те нараня! Хайде, опитай.

Лорин приближи. Трябваше да е достатъчно близо, за да го стигне с кола, но същевременно да остане извън досега на смъртоносното острие. Идваше й да захвърли кола и да побегне, да бяга, за да спаси своя живот, изоставяйки жените в клетката, И може би точно това щеше да направи, ако не беше чула окуражаващите възгласи на пленените жени и не беше помислила колко ужасен трябва да е животът им в тази клетка и с отвратителния мъж, който ги пазеше и им говореше гадости.

Ромът и красотата на Лорин засилиха нетърпението на пазача. Той нямаше интерес да убие тази полудяла, зашеметяваща жена в мъжки дрехи, трябваше му жива. Достатъчно беше да изтръгне кола от ръце те й и после да я повали на земята.

Ухили се. Щеше да е лесно. Веднъж да я повали на земята и после удоволствието щеше да е огромно.

Тези път се хвърли към нея, сигурен, че ако тя замахне с клона, ще съумее да го спре със сабята. Уверен беше, че тя точно това и ще направи, а той ще се шмугне под дъгата на замаха й и ще я сграбчи.

За секунда, докато мина в обсега на дървото, пазачът си помисли: „Много ще е лесно!“ Обаче, вместо да замахне към главата, както той очакваше, жената насочи удара към краката му. Той свали сабята надолу, за да го възпре, но не успя; колът го удари с огромна сила в коляното.

Кракът му се изви. Пазачът изрева като звяр от ярост и болка. Все така ревейки, той вдигна сабята, за да съсече тази полудяла жена, но тя се извъртя и колът се стовари върху челюстта му.

Той дори не можа да простене, а се просна по лице на земята.

Лорин коленичи до него и опипа врата му. Той вонеше на ром и й се повдигна. Но колкото и да бе пожелала смъртта му в омразата си към него, когато долови пулса му — слаб, но равномерен, — тя въздъхна с облекчение.

Жените заприказваха — една през друга.

— Вземи и ключа! Ключът е в джоба му! — викаха те едновременно.

Лорин потупа джобовете на панталоните му, после на ризата. Намери дългия, особено нарязан ключ и го мушна в ключалката на клетката. Тя беше ръждясала и й отне известно време, докато успее да отключи.

Гледаше как жените се втурнаха да излизат от клетката и си помисли, че всичките са привлекателни и полуобезумели от страх.

— Има ли сред вас Аманда? — попита тя.

Млада жена с рижа коса до кръста и уплашени светлозелени очи отговори:

— Аз ще съм Аманда, ако пожелаеш. Само не ме затваряй отново, и ще бъда, която пожелаеш.

— Не се тревожи. Ще ви отведа далеч оттук. Никой повече няма да ви затваря — отговори Лорин, макар че нямаше абсолютно никаква идея какво да прави с освободените пленнички.

Една жена, която се представи като Сю Елън, коленичи до безчувствения пазач, за да го провери. — За момент Лорин помисли, че ще вземе сабята и ще го убие, но тя само процеди някакво проклятие през зъби.

— Трябваше да го убиеш — каза тихо Сю Елън.

Останалите жени заговориха на Лорин, но Сю Елън им заповяда:

— Тихо!

Осемте жени веднага млъкнаха. Сю Елън погледна Лорин и попита:

— Къде отиваме сега?

Лорин не беше и предполагала, че ще се случи всичко това, но чувствуваше, че жените очакват от нея да ги поведе. Тя вдигна сабята, мозъкът и трескаво съобразяваше какво да прави, а в това време огледа всяка от жените, за да спечели няколко допълнителни секунди за размисъл.

— Знам една пещера, където можете да се скриете — каза тя, спомнила си малката пещера, покрай която бе притичала предишната вечер, докато търсеха лодка. — Можете да се укриете там на първо време.

Рижата красавица прошепна:

— Няма да успеем. Ще ни открият.

— Престани да говориш така! — отсече Лорин с ярост и заплаха в очите. — Не искам да чувам такива приказки. Ако още отсега смяташ, че ще се провалите, наистина ще се провалите.

Лорин се приближи до момичето, като я гледаше право в очите, и й каза натъртено, с глас, който не търпи възражение:

— Просто правете каквото ви казвам и ще се измъкнете оттук. Ще бъдете свободни… но само ако вярвате, че ще бъдете свободни. — И след това, спомнила си какво й бе казал Дерек, тя добави: — Аз не мога да ти помогна, ако ти се съпротивляваш.

Младата рижа жена наведе лице и през сълзи на облекчение кимна:

— Да тръгваме.

Лорин се отдалечи от празната бамбукова клетка и изпадналия в безсъзнание мъж, като се надяваше, че ще намери пътя до пещерата, макар че нямаше представа какво ще направи, когато жените стигнат там — ако изобщо стигнеха.

— Следвайте ме и се движете съвсем тихо.

Дори Сю Елън, която не беше склонна да се подчинява на заповеди, почувствува доверие към младата жена, внушавано от вродената й естествена способност за водачество.

Петнадесета глава

Дерек почувствува как по вените му пропълзя смразяващ страх. Пазачът седеше близо до малкия огън и бе обхванал с две ръце главата си. Челюстта му бе разбита, което разкривяваше чертите му и правеше речта му неразбрана. А и ромът със сигурност допринасяше за липсата на ясна дикция.

— Накъде отидоха? — надвеси над него огромното си тяло Грегър. — Накъде, по дяволите?

— Казах ви вече, капитан Грегър, не видях накъде тръгнаха. — Пазачът погледна към Грегър и в очите му се четеше молба да бъде разбран. — Аз си стоях на поста, за което мистър Дерек ми плаща, и тогава получих удар изотзад! Но не видях нищо! — Съвсем нямаше да бъде приемливо да си признае, че беше победен от жена, така че той пропусна тази подробност.

— Тогава ти нищо не си видял, така ли? — попита и Дерек, като застана до Грегър.

— Нищо, мистър Дерек. Наистина не видях нищо!

Дерек се отдалечи, като се опитваше да се досети кой би могъл да освободи жените. Пазачът нямаше представа колко дълго е бил в безсъзнание, така че не можеше да се разбере колко далеч бяха вече стигнали те. Дерек беше сигурен само в едно: жените сега бяха в много по-голяма опасност, отколкото преди в бамбуковата клетка, когато неговата заплаха за отмъщение държеше пиратите надалеч в залива.

— Ти си откраднал проклетите фусти! — просъска Грегър. Кръглото му месесто лице пламтеше от гняв, докато се приближаваше към Дерек. — Ти си ги откраднал всичките и за наказание аз ще те разпоря!

— Не ставай пълен глупак! Ако наистина ги бях откраднал, къде по дяволите щях да ги настаня? Ти държиш под око всичко на този остров. Дори аз не бих могъл да напусна острова, без да ми предоставиш лодка… — Дерек никога не беше виждал Грегър толкова яростен и съвсем не беше сигурен, че може да отклони неизбежния сблъсък между двамата. Той стоеше готов да извади камата. — Може би сам си ги освободил — продължи Дерек, предприемайки нова тактика. — И си им вдигнал цената. Може би се опитваш да спечелиш още пари за тези жени и всичко това е част от твоя ход.

Грегър изръмжа и животинският звук се процеди, през жълтите му стиснати зъби. Той държеше камата здраво в огромния си юмрук.

— Няма да видиш обаче никакво плащане, докато не получа тези жени обратно в клетката — живи, здрави… и недокоснати. — Дерек втренчи поглед в Грегър. — Няма да получиш и една лира от мен, докато не бъдат върнати.

— А аз казвам, че ти открадна фустите! — въртеше камата в юмрука си Грегър. — Може би, ако започна да те режа на парчета, ще ми кажеш къде си ги завел.

Дерек знаеше, че ако и той посегне към камата или към сабята, разговорът ще приключи и ще започне кръвопролитието. Но даже и да убиеше Грегър, той не би могъл да се справи с всичките пирати от „Неверник“, които се намираха на острова. И екипажът на Грегър нямаше да спре да го търси, докато не го намеря и убие.

— Защо не престанеш с тъпите си заплахи и да започнем да ги търсим? — предложи Дерек примирително. — Този остров не е толкова голям. Разполагаш с достатъчно хора, за да ги намериш. Без жените няма да получиш никакви пари, и няма ли това да доведе до решението на Големия човек да намери друг човек, който може да върши по-добре от тебе тази работа?

Дерек наблюдаваше как последствията от бягството започнаха да се обработват в мозъка на Грегър. Смесица от страх, омраза, объркване и ярост разкривиха чертите на лицето му. Като се обърна рязко, пиратът изкрещя:

— Съберете хората! Искам да претърсите всеки инч от този остров! И искам всяка фуста до сутринта!

— Аз съм поръчал жените — придвижи се Дерек по-близо до него. — Ако жените бъдат доведени до Грегър, то той нямаше да може повече да ги закриля. — Те са мои и аз не желая нито ти, нито хората ти да се докосват до тях.

Грегър се усмихна зловещо, самодоволен от силата, си.

— Те не са твои, англичанино, докато не платиш за тях, а както ти самият каза: ти не плащаш нищо, което нямаш.

Лорин седеше на края на матрака, облечена отново в бели дрехи, когато Дерек се завърна в малката колиба. Очите й светеха от възбуда, лицето й бе за червено от напрежение. Щом го видя, тя скочи да го посрещне, но спря, като видя мрачния му израз.

— Какво се е случило? — попита тя тихо. Никога не беше виждала Дерек в такова състояние. — Намери ли сестра си? Да не би да се е случило нещо с Аманда?

— Всичко се обърка. — Тревожното му съзнание отбеляза, че Лорин беше необичайно напрегната, но той бе твърде погълнат от факта, че красивите млади жени сега свободни бродят из острова, за да разпитва защо Лорин е останала без дъх. — Тези, които се опитвам да закрилям, сега се намират в много по-голяма опасност отпреди.

Лорин се приближи и застана зад него, докато той си наливаше червено вино в един бокал. Тя искаше да го утеши, да го прегърне и да го увери, че всичко ще бъде наред, но почувствува, че не може да преодолее стената, с която се бе обградил.

— Не разбирам — прошепна тя. — Мислех, че искаш да намериш сестра си.

— Така е… но някакъв лунатик освободил жените от клетката. Ако бях намерил Аманда преди, сега тя можеше да бъде там с тях, но преследвана като лисица от хрътки.

— За какво говориш? — попита смразена Лорин. — Какъв лунатик?

— Не знам. Както и да е, това не е от значение за теб.

Лорин сложи нежно ръце на широките му рамене, докато той отпиваше от виното. Тя усети пристъпа на гняв в него — той още веднъж я бе предпазил от своите грижи, но този път се страхуваше, че тя самата ги бе причинила.

Дерек отпи още от виното и затвори очи, като пое дълбоко въздух, за да се успокои.

— Защо си толкова щастлива, Лорин? Кажи ми. Имам нужда от някоя добра новина, която да ме развесели.

— Аз излязох след тебе. — Гласът й беше твърд, независимо от мрачното предчувствие. — Исках да ти помогна да намериш сестра си, така че излязох сама. Не я намерих, но намерих други жени. Те бяха в клетка. Един жесток човек ги пазеше. Не можех да ги оставя така там. Нападнах стражата с тояга и освободих жените. — Дерек се обърна бавно и очите му горяха, плътните му устни сега бяха свити като резка от рана. — Те бяха третирани като животни! — забърза разказа си Лорин, като видя яростта на Дерек. — Трябваше да направя нещо! Не можех да ги оставя така там!

— Глупачка такава! Отвратителна глупачка! — отдръпна се Дерек и хвърли украсения със скъпоценни камъни бокал на земята. Направи още няколко крачки, за да увеличи разстоянието между себе си и Лорин, за да не даде израз на нарастващия си гняв. — Ти освободи моите жени! Моите! Къде са отишли? Къде ги заведе?

— Твоите жени, Дерек? Аз мислех, че всичко, което искаш да постигнеш, като плаваш с „Неверник“, е да спасиш сестра си.

— Ако мога да закрилям и други, без да излагам на опасност Аманда, тогава защо да не го правя! Честта ми на английски джентълмен ми го повелява!

Джентълмен? Лорин не се стърпя:

— Аз ги освободих! — каза тя с нисък глас, който кънтеше триумфиращо. — Те бяха робини, затворени в тази клетка — твои робини! Сега са свободни жени и с божията воля ще останат такива!

Дерек се хвърли към Лорин и я сграбчи за ръцете. Тя видя яростта в душата му, но не се отдръпна. Нейният абаносов поглед потъна в очите му. Сега беше сигурна, че всичките думи на Дерек не са били нищо друго, освен привлекателни лъжи, прикриващи грозната истина. Той беше търговец на бели робини точно както беше предположила в началото. Сега обаче притежаваше само една — нея — и Лорин беше готова да жертва собствената си свобода, за да спаси останалите.

— Глупачка такава — просъска отново той, втренчен в младата жена, която притежаваше проклетата способност да го влудява както никоя друга. — Ти изложи тези жени на по-голяма опасност, отколкото можеш да си представиш. Аз ги поисках за себе си, защото те са млади и красиви и именно заради това представляват съблазнителна плячка за Грегър и екипажа му. В клетката бяха защитени от тези мъже, които знаеха, че ще ги заколя като побеснели кучета, ако ги докоснат. Сега нямам права над жените и ако ги намерят, то те ще пострадат така, както не можеш да си представиш.

Лорин се разтрепера от думите му, които сякаш я прерязаха. Щеше да се строполи в ръцете му, ако те не я придържаха.

— Исках само да помогна — прошепна тя. — И Бог ми е свидетел. Исках само да помогна.

Дерек внимателно подбираше думите си и гневът му го караше да наранява Лорин с езика си повече, отколкото можеше да я нарани, ако я удареше:

— На този остров няма Бог и добрите намерения не водят, донякъде. Ти отведе тези жени в ада.

Ръцете му се отпуснаха и тя се отдалечи от него. Умът й работеше трескаво.

— Аз знам къде се намират — каза тя тихо, като съставяше план за действие още докато говореше. — Можем да ги върнем обратно.

— Къде са?

— В една пещера, която открих онази нощ. Заведох ги там.

Дерек разтърка челото си. Доволството от безстрашието на Лорин изместваше гнева му, въпреки че последиците сигурно щяха да бъдат ужасни.

— Ти ще бъдеш моята смърт — каза той и пристегна сабята към стройните си бедра.

Лорин се усмихна на думите му, но радостта й бе кратка. Тя повярва, че освобождавайки жените, очевидно ги бе и поставила в по-голяма опасност занапред. Това обаче, в което не повярва напълно, беше твърдението на Дерек, че е затворил жените само и само за да ги защити от похищението на Грегър и хората му. Беше ли гневът му предизвикан от загубата на девет от най-красивите му робини? Или той бе наистина загрижен за доброто на тези жени?

Докато не узнаеше отговора, Лорин бе сигурна, че не може да се доверява на Дерек, нито да изпитва удоволствие в прегръдките му.

Дерек остана близо до прозореца на колибата, лицето му не изразяваше нищо, а очите му бяха студени. Стоеше там повече от три часа, мълчалив, неподвижен, взиращ се в човека, който се криеше недалеч в гъстите дървета. Лорин не отделяше поглед от Дерек, нито се отдалечаваше от него. Тя чувствуваше още гнева му, защото според него бе извършила предателство, като беше освободила затворените жени.

Лорин още повече сви бедрата към гърдите си и под при брадичка върху коленете си. Цяло нещастие е, че той е толкова красив, помисли Лорин, докато изучаваше профила му от другия край на стаята в смрачаваща се колиба. Нямаше да бъда толкова увлечена, по него, ако той беше един грозен мъж — грозен като Грегър.

Нестихващият гняв на Дерек я убеждаваше, че той наистина, е виновен като търговец на бели робини. Лорин беше освободила жените и сега той щеше да загуби комисионата, която се е надявал да изкара от продажбата им. Парите и съответно тяхната загуба го караха да се гневи толкова. През трите часа, откакто Дерек се бе върнал и бе изрекъл такива жестоки думи Лорин обмисляше стотина възможни обяснения за това кой и какъв е всъщност нейният „владетел“. Сама се подлагаше на вътрешен кръстосан разпит и само най-лошите й страхове издържаха на него. Накрая трябваше да признае, че се е влюбила в един нечестен и зъл човек.

Дерек разтърка очи. На лицето му бе изписана дълбока умора.

— Защо не поспиш малко? — попита нежно Лорин. В тишината на колибата гласът й прозвуча необикновено високо. Дерек я погледна, без да отговори, а изразът на лицето му беше неразгадаем. — Знам, че си ми ядосан. Дори може би ме мразиш. Но точно сега тия неща нямат значение.

— Какво има значение за тебе?

Лорин не можа да долови и най-малкия знак за обич в думите му. Ако той я мразеше, тя не можеше — или не трябваше — да върши каквото и да е. Беше уверена в това.

— Най-важното за мен е тези жени да не бъдат заловени от хората на Грегър.

— Очевидно си променила мнението си за мене — кимна Дерек и очите му бяха студени като лед.

— Не. Ти си само по-малкото зло от двете. Един лош човек е по-малко отвратителен от дузина лоши мъже.

— Така е честно — усмихна се уморено Дерек.

— Защо не поспиш малко? Аз ще държа под око стражата. Ако се отдалечи, ще те събудя. — Дерек я погледна, сякаш мереше тежестта на думите й. Съмненията му лазеха и по без това обтегнатите й нерви. — Обещавам, че ще те събудя. Няма да можеш да помогнеш никому, ако едва се държиш на краката си.

Дерек кимна и мълчешком се изтегна на леглото, като сложи ръце под главата си.

— Дръж си очите отворени. Ако се случи нещо, ако нещо се промени, веднага ме събуди.

След секунди беше заспал. Лорин зае позицията му до прозореца, но след като се убеди, че зле прикритата стража беше още на мястото си, насочи вниманието си към красивия мъж, които спеше само на няколко крачки от нея.

Лорин помисли, за жените и за това, което, би могло да им се случи. Криеха ли се все още в малката пещера, където трябваше да пазят тишина до завръщането й, за да ги изведе, както обеща на Сю Елън? Или страхът ги е подвел и са излезли да търсят лодка, която да ги отведе нанякъде — където и да е? Или хората на Грегър ги бяха открили вече?

Когато отново погледна през прозореца, видя, че стражата на Грегър се беше подпрял на дънера на едно дърво и дремеше, а главата му бе клюмнала на една страна. На устните й се появи усмивка, докато го наблюдаваше. Когато се увери, че е заспал дълбоко, тя се отмести от прозореца, без да знае точно какво да предприеме по-нататък, но сигурна, че трябва да направи нещо.

Разбира се, знаеше какво се очакваше от нея — да събуди Дерек.

Но през целия си живот тя рядко вършеше онова, което очакваха от нея да направи.

С тихи стъпки достигна шкафа с дрехите на Дерек и безшумно повдигна капака му. Трябваше да се освободи от бялото си облекло, ако искаше да стигне незабелязано до пещерата.

Откри втора синя копринена риза, която достигаше до средата на бедрата й. Щеше да свърши чудесна работа. Не беше толкова скромна, колкото би желала, но това беше дреболия в сравнение с нещата, които бе изживяла през последните няколко дни.

Напъха дрехите, които съблече в сандъка на Дерек и внимателно затвори капака. Той все още не беше помръднал. Когато отново погледна през прозореца, видя стражата да лежи под сянката.

Лорин почака на прага, като се взираше в сенките, да не би да има втори пазач. Знаеше, че ако я заловят хората на Грегър, Дерек нямаше да може да ги спре да вземат всичко, което поискат от нея.

Не мисли за това сега, напомни си тя, мисли, само че ще успееш.

Пристъпи навън, след това затича, бърза като вятър, носейки се безшумно с босите си крака по тревясалата пътека между дърветата.

Нещо не е наред.

Тази подсъзнателна мисъл събуди Дерек внезапно. Без да се движи повече, отколкото бе необходимо, той се обърна на една страна и извади камата си.

Какво не е наред?

Погледна към вратата, където Лорин наблюдаваше стражата, но нея я нямаше. Огледа малката тъмна колиба. Може да беше заспала свита в някой ъгъл, твърде ядосана, за да легне до него в леглото.

— Лорин? — повика тихо, но не получи отговор. Той се надигна, като държеше здраво камата, сега вече напълно събуден и нащрек. — Лорин? Тук ли си?

Проклинаше наум. Беше изчезнала! Проклетата жена го бе изоставила.

Горчива усмивка се появи в ъглите на устните му. Не трябваше да се учудва, че е избягала. Това беше точната дума за нейната постъпка. Тя мислеше, че той купува и продава жени, и сега бе използвала шанса си да се измъкне, да го остави, не — да избяга.

Тежестта на отговорността смазваше душата на Дерек. Сега и тя се намираше в същата опасност, в която и освободените от клетката жени. На Дерек му прилошаваше, като си представяше Лорин, заловена от Грегър и опипвана от гадните му ръце.

Той изтича към вратата. Стражата беше там заедно с още някакъв човек. Той се вслуша внимателно. Говореха нещо за Грегър и какво би направил, ако хване някой от тях заспал. Първият пазач потупа по гърба заместника си, каза, че ще го почерпи, и тръгна към селището. Заместникът му седна с кръстосани крака срещу дървото. На лунната светлина Дерек го наблюдаваше как поднася бутилка към устата си.

Никога не трябваше да се доближавам до Лорин, помисли си Дерек с горчивина. Позволявам на този, който е между краката ми, да мисли вместо онзи, който е между ушите ми, и сега тя се намира в по-голяма опасност отпреди! Не съм напреднал и с нищо в намирането на Аманда. Проклет да съм! Ако Грегър или някой от хората му само дори разроши косата на Лорин, ще ги убия… Ще ги убия всичките.

Не беше трудно за Дерек да разбере, че не само се е „доближил“ до Лорин, а че е влюбен в нея така, както никога не е мислил, че може да обича жена. Тя обаче го смяташе за най-лошия си враг, който би могла да има, нямаше никога да го обича истински и да му се доверява. И ако не я откриеше преди хората на Грегър, нямаше да се примири със себе си.

Със смъртоносната кама в дясната си ръка и със сабята в лявата, лорд Дерек Йорк излезе в нощта, като пристъпваше внимателно към стражата. Той нямаше и представа къде може да е отишла Лорин, но трябваше да я намери преди хората на Грегър или да намери смъртта си.

Беше по-лесно, отколкото Лорин си мислеше. Само веднъж усети някой да се промъква в нощта, когато трима пирати от „Неверник“ минаха край нея. Единият носеше факел и тримата говореха високо, като се оплакваха от възложената им от Грегър работа и се хвалеха какво биха направили на деветте жени, ако ги открият. Лорин се скри в храстите, докато отминат.

Излезе на брега и отиде направо до мястото, където с Дерек се бяха разделили, за да търсят кану. После намери пещерата без излишно лутане, въпреки че беше много тъмно и луната бе забулена от леки облачета.

— Върнах се — прошепна Лорин, застанала на няколко крачки от входа на пещерата. — Не се притеснявайте. Сама съм.

Сю Елън пристъпи към изхода, на лицето й имаше измъчена усмивка.

— Знаех, че ще се върнеш за нас. Другите започнаха да се страхуват, но аз им казах, че трябва да ти вярват.

Лорин се здрависа набързо със Сю Елън, след това влезе в тъмната пещера. Жените седяха скупчени в дъното. Лорин сбърчи нос при миризмата на застояла, солена вода и вонята на разлагаща се морска растителност. Недоумяваше как не е усетила това преди. — Ние трябва да се върнем — каза Лорин на жените, щом те се събраха около нея. Те започнаха да протестират в един глас и Лорин вдигна ръце, за да ги накара да млъкнат. — Трябва да ми имате доверие. Дерек не е лош човек. Той ви държеше в онази клетка, за да бъдете защитени от Грегър и другите. Дерек не се отнасяше лошо с вас, нали? Той не ви похити, нито ви остави гладни, нали?

— Той плава на „Неверник“ и ни затваря в клетка — възрази една от жените с твърд глас. — Това за мене не означава добър човек! Сега ти искаш от нас да се върнем при него? Ума ли си загуби, или си преминала на противната страна?

— Нито едно от двете — продължи Лорин, като съзнаваше, че трябва да излъже, ако иска да помогне на тези жени. — Дерек е добър! Той само се опитва да ви помогне! Ако се върнете с мен, той може да ви закриля. Ако не, Грегър със сигурност ще ви открие и тогава всички вие бихте поискали да сте в клетката!

За десетина минути спорът вървеше в тази посока. Лорин не вярваше истински на Дерек, но същевременно бе наясно, че доникъде няма да стигне, ако започне да обяснява, че той е по-малкото зло, а жените заявяваха, че по-скоро биха предпочели смъртта пред робството. Лорин забеляза, че Сю Елън се бе отделила, от групата и мълчеше, като слушаше внимателно това, което всяка казваше.

— Аз твърдя, че тя лъже! Лъже като кучка! Тя споделяше постелята на Дерек и това я изравнява с него! Тя ни изкара от клетката и сега иска да ни върне там. Това има ли някакъв смисъл? — Най-нападателните от жените погледнаха Лорин със зле прикривано презрение. — Тя е курвата на Дерек — нито повече, нито по-малко. Колко струва думата на една пиратска курва?

Думите удряха Лорин направо в сърцето. Наистина ли в такава светлина я виждаха тези жени — като курва на Дерек? Обвинението не й се хареса.

— Казвам ви истината — обади се тя. — Дали ще повярвате, си е ваша работа. Но ако не повярвате в това, което ви казвам, ще ви хванат — ето какво ви обещавам. Хората на Грегър няма да престанат да претърсват, докато не ви намерят. Няма да бъдете никога свободни, докато не напуснете този остров, а аз не виждам по какъв начин ще отплувате, щом не разполагате с лодка, достатъчно голяма, да ви побере всичките. А даже и да я имате, знае ли някоя от вас как да я управлява? Къде ще отидете? Откога не сте виждали храна и прясна вода?

Сю Елън пристъпи напред, като си проправи път сред жените, за да застане до Лорин.

— Аз и вярвам — каза тя. — Всичко, което тя каза дотук, е вярно. Ние не можем вечно да удържим и ако останем в тази пещера, ще умрем от глад и жажда. Ако ни продадат, те неизбежно трябва да ни откарат някъде. Може би тогава ще имаме шанс да избягаме. Без лодка, храна и вода молитвите ни няма да бъдат чути. Аз ще рискувам с Лорин и мистър Дерек.

— Може би и ти самата си хвърлила око на Дерек? — Жените погледнаха строго към Сю Елън, след това и към Лорин. — Сигурна съм, че ще му хареса да потъркаля и с двете ви. Такива са мъжете, разгонени свине! Продай си душата, щом искаш, Сю Елън, но не ме карай и аз да те последвам в ада!

Накрая само Сю Елън, най-голямата и най-мъдрата от жените, които Дерек бе поискал, показа, че вярва във възможността да бъде по-добре с познатото зло, отколкото с непознатото.

— Скоро ще бъде светло — каза Лорин, щом излязоха от пещерата. — Трябва да сме обратно в колибата преди зазоряване.

Не бяха изминали и четиридесет ярда от пещерата, когато чуха дрезгави мъжки крясъци. Бяха открили пещерата. Докато се промъкваха приведени към дърветата около брега, Лорин и Сю Елън наблюдаваха как пиратите, някои от които още носеха факли, размахваха дълги саби и викаха в злокобен триумф, като прииждаха от всички страни към пещерата.

— Боже, пожали ги — прошепна Сю Елън, като коленичи до Лорин.

Сълзи на вина и неувереност опариха очите на Лорин, но тя гневно ги избърса с опакото на ръката си.

— На този остров няма Бог — каза тя, като изпапагалства думите на Дерек. — Сега не можем да ги спасим. И ако не побързаме да се върнем при Дерек, няма да можем да спасим дори себе си.

Шестнадесета глава

Дерек наблюдаваше как жените минаваха покрай „Летящата гарга“. Не беше трудно да забележи колко бяха изстрадали, след като бяха пленени от хората на Грегър. Дерек стискаше дръжката на сабята си и търсеше между тях Лорин.

Тя не е с тях! — помисли си радостно той, но успя да прикрие вълнението си. Знаех си, че тя е твърде умна, за да им падне в ръцете! През цялото проклето време знаех това!

Той се беше отдал на лудо търсене. Възбудата все още го крепеше да се движи, въпреки че почти не бе спал и ял. Сега, когато гледаше поражението в очите на жените и победата, изписана на лицето на Грегър, Дерек почувствува как го наляга умората. Засега Лорин щеше да бъде в безопасност. Патрулите на Грегър се бяха завърнали, за да празнуват голямата победа от пленяването на красивите жени.

Дерек ги преброи за пореден път: бяха осем. После се вгледа внимателно в лицата им, Сю Елън я нямаше между тях и това го зарадва. Тя винаги изглеждаше най-умната от всички жени, които бе държал затворени в клетка.

— И нито една дума за намирането на заблудените овце? — попита саркастично Грегър, като приближаваше.

Дерек беше изненадан, че Грегър си служи с алюзии от Библията и думите му го накараха да се замисли какво в миналото на Грегър го е превърнало в това, което сега представляваше.

— Благодаря ти — каза той неубедително. — Страхувах се, че ще си отида с празни ръце.

— Добре де, ще си върнеш жените, но не веднага — изсмя се Грегър разбойнически, като показа жълтите си зъби, а очите му святкаха от омраза. — Не, англичанино, този път ще трябва да почакаш реда си, ако искаш жените за себе си. — Грегър се приближи още повече, като държеше смъртоносната си сабя и въпреки че не я насочваше към Дерек, даваше ясно да се разбере заплахата му. — Ти, изглежда, имаш проблеми с това, англичанино?

— Да — отговори Дерек спокойно, като гледаше Грегър и се чудеше кога най-после ще има шанса да кръстоса сабя с пирата. — Но засега няма да предприема нищо. Много скоро ти няма да работиш за Големия човек. Аз ще получа жените, от които имам нужда, за да задоволя изискванията на моя господар, и тогава, обещавам ти, да разберем дали си толкова похватен с тази сабя, колкото с това, да отправяш празни заплахи. — Леденосините очи на Дерек се присвиха и той се наведе напред, като лицето му се приближи съвсем до лицето на Грегър. — Ще разбереш, че аз мога да ти дам далеч по-голям отпор, отколкото старите баби, към които обикновено отправяш предизвикателства. Ще ти бъде много по-трудно да ме сразиш, отколкото онези скапани капитани.

В продължение на няколко секунди те стояха и се гледаха с омраза в очите. Искаха да кръстосат сабите си и веднъж завинаги да разберат коя е смъртоносната.

— Мога да бъда търпелив човек — каза накрая Грегър, като се отдръпна от Дерек. Кокалчетата на огромната му ръка бяха побелели от стискане на сабята. — Мога да чакам, ако си заслужава чакането. Грегър погледна към мъжете, повечето от които вече бяха пияни и бяха заобиколили пленените жени. — Върни се при чернокосата си фуста, англичанино. Порадвай й се. И докато го правиш, помни, че ще дойде време, когато аз ще бъда този, които ще се плъзга между бедрата й… защото ти обещавам, че тя няма да напусне този остров, докато не опитам прелестите й.

Дерек се изсмя с фалшива самоувереност, въпреки че само от мисълта за интимност между Грегър и Лорин му призляваше. Грегър не знаеше, че Лорин се криеше в храстите, без да има представа накъде да свърне или какво да направи. Този път беше избягнала залавянето, но това беше временно. Дерек трябваше някак да я намери, и то преди Грегър.

— Пий си рома — каза Дерек и се извърна с погнуса от Грегър. — Имам по-важна работа, отколкото да слушам празни приказки.

Веднага щом се отдалечи достатъчно от „Летящата гарга“, Дерек се преви на две и навлезе между дърветата. Той видя как Грегър говореше на Боунс, но явно казваше нещо, от което младият пират не остана много доволен. Грегър нареждаше на Боунс да застане на стража пред колибата на Дерек.

— Дявол да го вземе — измърмори Дерек, като пое към колибата.

Ако не си починеше поне малко, нямаше да има сили, за да продължи търсенето на Лорин. — А сега беше идеалното време да си поспи, защото Лорин не бе изправена пред никаква непосредствена опасност, тъй като Грегър и хората му празнуваха пленяването на избягалите жени.

Беше на няколко стъпки от колибата, когато почувствува тръпка, в стомаха си — усещане, което се появяваше винаги, когато нещо не беше наред.

Дерек вярваше на инстинктите си и извади сабята, като я хвана, готов за отбрана. Той се завъртя бавно, за да изследва обстановката наоколо, и погледът му търсеше опасността, за която интуицията му подсказваше, че е някъде наблизо.

Той почака повече от три минути, като стоеше неподвижно, гледаше и слушаше. Можеше да усети силното присъствие на някого много наблизо, но не можеше да определи източника на опасността или естеството й. Изведнъж нещо му просветна и той разбра, че Лорин е в колибата и го очаква да се върне. Нищо не подсказваше логично, че това е така, но той инстинктивно повярва.

Влезе в колибата и намери Лорин и Сю Елън скупчени в отдалечения й край близо до сандъка. Изразът на лицата им подсказваше през какви ужаси са преминали.

— Слава богу, че си жива, проклета глупачко — просъска Дерек, като се втурна към Лорин. Той хвърли сабята настрани, наведе се и вдигна грубо Лорин. Ръцете му я обгърнаха, като притиснаха с всичка сила пищните й форми към мускулестите му гърди. — Толкова се тревожих!

Лорин очакваше той да се разгневи, но не и това. Устните му се впиха в нейните и той я целуваше с цялата си ярост на мъж, който се е страхувал да не би жената на неговите мечти да се окаже плод на фантазията. Тя блъскаше Дерек, като се опитваше да се освободи от целувката и от него, но той не й позволяваше нито едното, нито другото. Държеше я толкова здраво, че Лорин едва дишаше. Въпреки опасенията си, въпреки съмненията, дори въпреки присъствието на Сю Елън, намираща се само на няколко инча, Лорин не можеше да не отговори на целувките на Дерек. Обля я огънят на чувствеността, който започна да пълзи отвътре на вън и накрая стигна до крайчеца на пръстите и.

— Ти красива, чудесна глупачке! Мислех си, че ще ме оставиш завинаги — прошепна. Дерек, като прекъсна целувката си, преди да потърси устните на Лорин отново.

Той очерта с върха на езика си линията на устните й и Лорин изстена нежно и одобрително. Ръцете й се плъзнаха отпуснато около кръста му, като пръстите й леко очертаваха линиите на ребрата му през меката копринена тъкан. Тя чувствуваше разтопяващия огън на тялото му и смътно мислеше колко е скандално, че върху себе си не носеше нищо, освен дългата до бедрата й копринена синя риза на Дерек.

Целувката ставаше все по-страстна и точно когато Лорин бе сигурна, че ще разкъса копчетата на ризата на Дерек, за да се освободи от нежно ограничаващата я дреха, той я блъсна от себе си, като се усмихна широко и погледна към Сю Елън, която бе наблюдавала цялата сцена в нещо като шок.

— Как успяхте да избягате, след като всички останали бяха заловени? — попита той.

— Послушах съвета на Лорин. Тя каза, че най-доброто, което можем да направим, е да се върнем тук, така че ти да ни закриляш от Грегър и другите пирати.

Сините очи на Дерек светнаха от задоволство, докато ги местеше от Сю Елън към Лорин. Като напрягаше всички усилия, Лорин напомни на себе си, че Дерек е търговец на бели роби — мъж, който печели от продажбата на жени — и най-доброто, което можеше някога да бъде, е да остане по-малкото зло от Грегър и екипажа му.

— Вие би трябвало да сте в безопасност тук — каза Дерек. — Пиратите сега празнуват. Докато си седите кротко и далеч от прозорците и вратата, стражата няма да ви види. По-късно бих могъл да съобщя, че самият аз съм ви пленил.

— Аз няма да се върна в бамбуковия затвор — прошепна Сю Елън, сякаш изявлението й бе клетва, която няма да бъде нарушена. — Не мога да се върна. Ще полудея, не виждате ли? И минута повече не мога да прекарам там.

Лорин взе ръката й и я стисна окуражително.

— Няма да има нужда да се връщаш. Аз ти обещах това, помниш ли?

Сю Елън се усмихна в отговор, но в усмивката й нямаше много вяра. Тя сви нозе под себе си, когато отново седна в ъгъла на колибата, сякаш това бе единственото място на света, където се чувстваше в безопасност.

Лорин позволи на Дерек да я заведе за ръка към другия край на колибата, където, ако шепнеха, можеха да си осигурят известна степен на отделеност.

— Тя си е изкарала акъла от страх — отбеляза Дерек, като подпря гърба си на стената и гледаше през рамото на Лорин към Сю Елън. — Как успя да избягаш?

— Стражата заспа. Аз се преоблякох в твоята риза и тръгнах към жените. Повечето от тях не повярваха, че ще бъдат в по-голяма безопасност с теб, отколкото оставени сами на себе си, така че отказаха да се завърнат. Само Сю Елън ме послуша.

— Тя е единствената свободна сега.

— Как така свободна — поправи го рязко Лорин. — Тя е твоя пленница.

— Като съм толкова лош, защо се върна при мене? — изстреля жлъчния си въпрос Дерек, като се почувствува изморен от това да се сражава с всеки, а сега и с Лорин.

Тя се извърна от него. Беше смешно да се предполага, че той може да представлява нещо друго, освен зло! Щом влезе в колибата и я видя, сините му очи буквално заблестяха от щастие и моменти като този караха Лорин да забравя какъв човек всъщност е той.

Той я обърна със сила към себе си, като притисна тялото й толкова близо до себе си, че гърдите й останаха нежно приласкани към желязната повърхност на неговите.

— Погледни ме! — просъска той през стиснати зъби. — Нима трябва да те нашибам с дръжката на камшика, преди да повярваш в това, което казвам?

Тъмните очи на Лорин изпускаха пламъци на необуздана омраза, докато слушаше тези думи. Тя отвърна на строгия поглед на Дерек, а нежните й ръце бяха свити в гневни юмруци.

— С дръжката на камшика, а? Предполагам, че това твое действие няма да ме учуди, като имам предвид що за човек си!

Дерек я притисна безмилостно. След всичките тревоги и опасности, които бе преживял, откакто Лорин го бе напуснала, сега бе толкова хубаво да притежава топлото й пищно тяло, което се огъваше в ръцете му, твърдите й обли гърди до своите, ароматът на кожата й изпълваше ноздрите му и го замайваше.

Той чувствуваше нарастването на възбудата си и знаеше, че ще трябва да се отдалечи от Лорин, за да не разбере тя истинската степен на щастието му, че я вижда отново.

— Успокой се, Лорин — каза Дерек, като се усмихна насила, а очите му трепнаха зловещо. — Сю Елън има нужда от почивка и ако погледнеш, ще видиш, че точно в този момент тя, хм, върху нашето легло…

Лорин погледна през рамо и въздъхна. Сю Елън се бе проснала върху леглото на една страна с лице към стената. Лорин се превъртя отново в ръцете на Дерек, като безуспешно се опита да увеличи разстоянието между него и себе си. Топлината, която идваше от гърдите на Дерек, обливаше чувствителните зърна на нейните и от това й ставаше хубаво, но точно от подобно хубаво Лорин бе решила да стои по-надалеч.

— Това не е нашето легло — възпротиви се тя строго. — Може би някога и да е било, но сега определено не е.

— Така ли? — повдигна русите си вежди над святкащите си сини очи Дерек, като се усмихваше подигравателно. — И ти си толкова озлобена, че зърната на гърдите ти изобщо не искат да щръкнат, нали?

Лорин почервеня. Тя почувствува как топлината облива шията й, раменете и лицето и точно в този момент мразеше Дерек много повече, отколкото някога бе мразила, когото и да било.

— Да — просъска тя, ядосана и на него, и на себе си за това, че има такова предателско тяло. — Добре де? Вярно е! И какво от това? Това няма нищо общо!

— Грешка — има общо! — Гласът на Дерек ставаше все по-дълбок и лявата му ръка я притегляше все по-близо.

Дясната се плъзна по-нежната извивка на гърба й и обхвана ханша й, като притисна твърдата мускулеста плът под собствената му копринена риза. Тя затвори за кратко очи, като потисна стон на задоволство. Знаеше дълбоко в сърцето си, че жадува допира на Дерек, но знаеше също така, че именно този допир замъгляваше точната й преценка, както и способността й да разграничава доброто от лошото.

— Недей — прошепна Лорин и отдръпна лицето си от него, когато той отново потърси, устните й с езика си. — Дерек, недей… Сю Елън… тя е толкова наблизо.

— Заспала е — отговори Дерек и чувствуваше горящата си кръв във вените. — Тя няма значение. Нищо няма значение точно сега, освен мен и теб и този наш общ момент, който имаме.

Той се опита отново да целуне устните й, но тя избягна целувката, като обърна лицето си. Когато той докосна леко копринената извивка на шията й, а езикът му остави влажна диря до меката част на ухото й, Лорин отново изстена, като се огъна в обръча на ръцете му и трепереше, докато страстта я обхващаше, подклаждана от допира и милувките на човека, когото би трябвало да мрази.

— Престани — прошепна неубедително молбата си Лорин, когато той пое между устните си нежната чувствителна мека част на ухото й и започна да я смуче. Същевременно дясната му ръка се плъзна под ризата на Лорин и започна да притиска голото й задниче, като я караше да се отпусне съвсем върху бедрото му. — Проклет да си, Дерек! Не искам да правиш това!

Той се засмя нежно, като започна да движи тялото си леко и еротично. Отначало Лорин не придаде значение на това, но изведнъж се почувствува ужасно възбудена. Той продължаваше да я притиска здраво към себе си с бедро между краката й. Чувствуваше гладката коприна върху влажната пламтяща плът на всеобразния край на нейните бедра, трептящите зърна на гърдите й, сплескани върху желязната му мускулеста гръд.

— Искам те веднага — прошепна Дерек, като хапете нежно ухото й. Той продължаваше да я гали, като накара пръстите си да докоснат леко влажния отвор на Лорин. Въздишката й го убеди, че тя не притежаваше имунитет срещу чара му, но той все още търсеше безпрекословното й капитулираме, преди да продължи по-нататък. Дерек не беше, както предполагаше Лорин, изнасилвач и никога нямаше да бъде.

Един вътрешен глас шепнеше на Лорин. „Той е пират! Купува и продава жени и ако си мислиш нещо друго, просто лъжеш сама себе си!“ Обаче и друг глас се обаждаше: „Ако го отхвърлиш, той ще те насили. По-добре се отдай и живей, за да продължиш да се бориш.“ — Лорин затвори очи и се опита да мисли ясно и събрано, за да разграничи нещата, които знаеше за Дерек, от подозренията си, да разграничи какъв всъщност беше, от това, което тя вярваше, че той е. Важно беше и да не позволи на обхваналата я чувственост да се отрази върху преценките й.

Тя усети, че прегръдката на Дерек отслабва и после ръцете й, сякаш не бяха нейните, се обвиха около врата му.

Имам право да се чувствувам привлекателна и желана. Имам това право, заяви тя убедително пред себе си.

— Нямам ти доверие — прошепна Лорин, като погледна през рамо към Сю Елън, която продължаваше да спи дълбоко. — Съвсем ти нямам доверие.

— Не разговаряме за доверие, милейди — отговори Дерек, като лекичко захапваше гладката плът на шията й. Всичко, което трябва да знаеш сега, е, че можеш да ми имаш доверие в едно — аз отново ще те накарам да се почувствуваш на върха и когато се намираш там, ще знаеш, че си родена, за да лежиш в обятията ми и да отговаряш на ласките ми.

Арогантността му беше отвратителна, но неговото желание бе нещо, на което тя не можеше да устои. Защото Лорин имаше доверие на способността на Дерек да възбуди тялото й сякаш е покосено от треска. Лорин се размърда леко, като разтвори голите си крака и завъртя ханша си така, че да застане под точен ъгъл спрямо Дерек. Поканата бе неизречена, ненатраплива, но ясна и трябваше ли Лорин да продължава да отрича, че жадува ласките на Дерек.

— Кажи ми, че искаш да спра, и аз ще го направя веднага — прошепна Дерек с устни близо до ухото на Лорин. Пръстите на лявата му ръка очертаваха овала на ханша на Лорин под копринената риза, а дясната му ръка се плъзгаше бавно нагоре и надолу между бедрата й, като винаги се приближаваше до най-чувствителното място на Лориното тяло, без обаче да допира влажния пламтящ цвят на нейната женственост.

— Ис… кам… — каза Лорин, преди да се свие гърлото й и да й бъде невъзможно да говори.

— Какво, Лорин? — продължи Дерек. Пръстите му бяха стигнали много високо по бедрата й и почти докосваха трептящия отвор. — Ако не ми кажеш, как ще знам?

В този момент тя го мразеше. Как би знаел? Ами по същия начин, както изглежда, знаеше всичко за тялото й — интуитивно, инстинктивно и с безпогрешна точност. Тя мразеше арогантността му, мразеше самоувереността му и определено ненавиждаше собствените си променливи настроения, що се отнася до тялото й и нещата, които бе способна да чувствува.

— Искам ти — каза тя, като навлажни с върха на езика устните си, които бяха пресъхнали — да…

Всичко, което трябваше да направи, беше да довърши това изречение и Дерек щеше да махне ръцете си от трескавото й тяло и да я остави на мира. Това поне беше обещанието му и какъвто и да беше, той й бе обещал, че няма да я наранява. И досега бе удържал на думата си.

— Искаш аз да направя какво? — разтърси я Дерек.

В мига, когато отказът беше на върха на езика й, Дерек я докосна, като придвижи ръката си така, че пръстите му погалиха леко по дължина нейната пламтяща женственост, като се спряха за малко на върха, за да потъркат сърцевината на най-силната й чувствителност. И когато това се случи, отказите и протестите умряха неизказани в Лорин, докато тя потъваше в чистото блаженство.

Седемнадесета глава

— Би трябвало да те мразя — прошепна Лорин, като говореше възможно най-откровено при тези обстоятелства.

Ръцете на Дерек я галеха отпред и отзад. Лорин извърна леко глава, за да погледне към леглото през гъстия воал на миглите си. Сю Елън бе с гръб към нея.

— Сю Елън… може да се събуди… и да ни чуе — каза Лорин накъсано, като не желаеше напълно да се предаде на удоволствията, които Дерек така изкусно щеше да й даде.

— Следователно трябва да не вдигаме никакъв шум, нали? — отговори Дерек с този тон на превъзходство, който едновременно вбесяваше и възбуждаше Лорин.

Тя потрепна, когато пръстът му, навлажнен в собствените й сокове, се плъзна между косъмчетата й и влезе в нея. Момент по-късно Дерек вкара и втория си пръст. Лорин захапа долната си устна между зъбите си, за да потисне стоновете на екстаз, които напираха да излязат. Краката й трепереха, докато неговата ръка се движеше нагоре и надолу, като я докосваше в нейната интимност и я галеше и изследваше особено изкусно. Лорин, все още огъната встрани, се крепеше хлабаво към него с ръце около шията му. Краката и трепереха, коленете й се подгъваха. Беше сигурна, че ако се изпусне от него, ще падне.

Обърна лицето си към него и веднага бе възнаградена с целувката, която търсеше. Тя разтвори устните си и пое езика на Дерек, Засмука го, като започна да увива и своя език около неговия; отдаде се на удоволствието от целувката и докосването на пръстите му, които се търкаха в гнездото на блаженството, като я водеха бавно, но сигурно към нирвана.

— Дерек, това е лудост — каза тя в трескав шепот. — Та Сю Елън е тук! Навън… Трябва да излезем навън!

Спирането обаче сега бе невъзможно. Лорин не беше повече способна да контролира нито себе си, нито страстта, която изпълваше вените й. Все едно да искаше да спре слънцето да не изгрее или вълните да престанат, да се разбиват на брега.

— Не можем да отидем навън. Грегър е сложил стража. Не искаш някой смрадлив кретен да ни наблюдава, нали?

Лорин поклати глава и абаносовата й коса се разлюля около раменете й. Всеки нерв в тялото й беше възбуден до крайност и сега дори допирът на собствената коса до кожата й действуваше приятно и еротично.

Беше попаднала в капан. Нуждаеше се от Дерек нуждаеше се от него много повече, отколкото преди. Не можеше да отиде навън с него, а не искаше да е с него, докато Сю Елън спи на петнайсет стъпки от тях. Не можеше да се отдаде на набъбващото в нея удоволствие, щом имаше опасност Сю Елън да се събуди и да ги види. Но опасността, която представляваше Сю Елън внасяше допълнителен еротичен елемент и повдигаше възбудата на Лорин.

— Не мога да взимам никакви решения повече — обърна се Лорин към Дерек. — Уморена съм от решения. Искам те, Дерек. Знам, че не би трябвало, но те искам. — Тя обви още по-здраво ръцете си около шията му и цялата се притисна в него. Като направи това, тя отстрани нападателните пръсти, които й пречеха да мисли свързано. — Целуни ме, Дерек. Целуни ме и направи каквото искаш с мене. Ти трябва да взимаш решения и за двама ни.

Полуусмивката му беше последното нещо, което видя, преди да затвори очи.

Защо трябва да е винаги толкова спокоен, чудеше се Лорин, докато топлите му възбуждащи устни положиха печат върху устните й, като отнеха дъха й със силна и еротична целувка, от която на Лорин дори гръбнакът й омекна.

Дерек разкопча копринената риза, като се усмихна на себе си, понеже в началото му се стори трудно, после разбра, че проблемът беше в това, че самият той не беше привикнал да сваля мъжка риза от женско тяло.

Не викай! Не викай! Не викай! Повтаряше си наум Лорин, като сякаш пееше някаква мантра, докато Дерек разтваряше ризата и обхвана една от пищните й гърди, като я повдигна така, че да може да опише кръг с езика си около набъбналото й зърно. Когато той отвори широко уста, за да всмуче наелектризираната й гърда, Лорин изви назад глава и притисна лицето на Дерек силно към тялото си.

Лорин не обичаше да бъде права в такива моменти, но нямаше друг избор, тъй като подът на малката колиба беше от твърда пръст. Като прокара пръстите си в русите коси на Дерек, тя започна да направлява главата му от едната си гърда към другата, като искаше всичко, което той можеше да й даде, й вече не се интересуваше кой и какъв всъщност е той, защото знаеше, че само изискванията на собственото й тяло представляваха единствената реалност, която я интересуваше в този момент.

— Толкова ме възбуждаш — прошепна Дерек, като зарови лице между гърдите й. — Всичко в теб е невероятно! Можеш да побъркаш един мъж от желание! — играейки с езика си върху зърното на гърдата й, разкопча брича си. Той изскочи свободен, дълъг и твърд, почти болезнено възбуден от жената с гарвановите коси, която беше пленила душата му по начин, какъвто никога не бе смятал за възможен.

Лорин, която усещаше само топлата влажност на гладните му устни, които сякаш пируваха с гръдта й, не бе разбрала, че Дерек бе освободил своята мъжественост. Когато той се изправи, като отдели устните си от гръдта й, Лорин започна да протестира. Беше й толкова хубаво, че не искаше това никога да свършва. Като я гледаше право в очите, Дерек взе ръцете й, повдигна ги, за да целуне дланите й, и после ги отведе до своята дълга и дебела възбудена мъжественост.

Лорин отново започна да се колебае между страх и ужас. Той беше прекрасно надарен, това бе вярно, но тя знаеше, че също е търпелив и изкусен, така че невероятните му размери създаваха само удоволствие, а не болка.

Като обви пръсти около пулсиращия фалос, Лорин го притисна лекичко, което предизвика изръмжаваме от задоволство у Дерек. Тя започна да движи ръката си напред-назад бавно и опитно. Уголеменият връх на неговата мъжественост се търкаше в стомаха й, палеше плътта й и я караше да се чувствува дръзка и нахална. Докато го галеше, тя изучаваше лицето му и наблюдаваше непрекъснато промените в израза на страстта му.

— Какво искаш от мене? — попита Лорин. Сега, когато тя докосваше и галеше, много повече владееше себе си. — Кажи ми. Ще направя всичко, което поискаш.

Дори самата покана беше нещо повече от това, на което Дерек можеше да устои. Той пое дълбоко въздух в желанието си да остане поне видимо спокоен. Той отстъпи половин крачка, за да предостави на ръцете й повече място, след това хвана гърдите й, като зърната й останаха между палците и показалците му.

— Кажи ми какво искаш — повтори Лорин. Тя се чувствуваше смела и силна, докато ръцете й се усукваха едновременно около възбудената мъжественост на Дерек и се движеха напред и назад по дължината й. — Ще направя всичко за тебе… всичко.

— Искам да ми вярваш — отговори Дерек.

Не беше това, което Лорин бе очаквала. Тялото й бе обхванато от треска. От повърхността на кожата си до мозъка на костите си тя бе готова да почувствува екстаза. Имаше желание да направи всичко за Дерек, за да му достави удоволствие и да го накара да почувствува всички силни усещания, които той я бе изкарал да изпита. Тя щеше да направи всичко за Дерек, всичко… — с изключение на това, да му се довери.

Лорин мъркаше лекичко и доволно, като усукваше ръце около твърдата и пулсираща мъжественост на Дерек. Можеше да усети как врящата му и лъстива кръв пулсираше и напираше към нея, така че я правеше още по-твърда. Докато Дерек си играеше с връхчетата на гърдите й, Лорин се опита да игнорира горещото излъчване, което идваше от тях. Искаше да остане толкова в контрол на нещата, колкото беше и Дерек и да види какво еротично удоволствие можеше да произлезе от това.

— Кажи ми — продължи Лорин, като се приближи до Дерек и допря влажния връх на неговия фалос до стомаха си, като направляваше непрекъснато нарастващата му дължина. — Кажи ми какво искаш или ще спра.

Дерек погледна в тъмните й очи и не можеше да разбере промяната в нея, как така бе успяла да открадне контрола на съблазняването от ръцете му. В абаносовите дълбочини на очите й той видя доверие, страст, жажда за приключения и възбуда, които преди само бе доловил. Фалосът му надмина обичайните крайни размери. Нейните ласкателни ръце се движеха отгоре и около неговата пулсираща дължина и непрекъснато караха възбудата на Дерек да нараства, като продължаваха да разбиват защитната ледена резервираност, с която лорд Дерек Йорк така вещо се заобикаляше.

Той постави нежно ръце върху раменете й, лицето му бе напрегнато, очите му светеха, вторачени в гърдите й, които се люлееха в ритъма на ръцете й. Топлината от копринената й плът, която той усещаше с върха на сабята мъжественост, преминаваше като електричество през Дерек.

Лорин чувствуваше, че той щеше скоро да свърши. Тя започна да работи по-бързо с ръце, без да откъсва очи от неговото разкъсвано от страст лице.

— О, не! — задъха се Дерек, а чертите съвсем се напрегнаха, докато страстта му придвижваше избухването си през дължината на фалоса му.

— О, да! — отговори Лорин, като задвижи ръцете си още по-бързо, докато страстта му изригваше.

Лорин продължи да милва Дерек, докато той хвана китките й с големите си ръце. Изражението му представляваше смесица от учудване, задоволеност и безкрайна сексуалност. Той докосна лицето й и се наведе за бърза целувка.

— Ти, съблазнителко! Всеки път, когато си мисля, че те познавам, съзнавам, че това изобщо не е така. Ти си изтъкана от светлини и сенки.

Лорин се изправи на пръсти и целуна Дерек първо по брадата, после по устните. Ръцете й бяха лепкави от неговата страст и тя изобщо не знаеше къде да ги дене или какво да направи по-нататък. Тя го погледна в очите и ненаказаният въпрос го накара да се изчерви. Той свали ризата си и й я подаде.

— Поне Сю Елън не се събуди — каза Дерек тихо, докато си вдигаше брича.

Лорин се почисти, след това хвърли ризата към сандъка. Когато отново се обърна към Дерек, абаносовите й очи светеха като горящи въглени.

— Сю Елън все още спи — каза тя, като шептеше ниско и доверително. — И ти може би си задоволен, но аз определено не съм, а докато не бъда, ти обещавам, че няма да имаш и минута спокойствие.

Дерек се разсмя и вече почувствува да се надига подновения му интерес, докато Лорин дръзко го хвана отново в ръцете си.

— Обичам жени, които знаят какво искат — каза, докато сваляше ризата от раменете й. Той пое в дланите си тежките й гърди.

Имам време после да съжалявам за това, мислеше Лорин, докато ръцете на Дерек здраво притискаха гърдите й. Тя започваше да трепери от глава до пети при надигането на трескавата си чувственост. Засега е достатъчно, че Дерек е с мен, което ме кара да се чувствувам толкова жива!

След секунди Дерек отново бе напълно възбуден. Лорин от доста време бе готова за него, но беше объркана. Мръсният под беше съвсем незадоволителен, а Сю Елън спеше върху единственото легло в колибата.

— За какво се смееш? — попита тя, леко подразнена от лекия хумор в очите на Дерек.

— Не бъди толкова нервна, милейди. Няма да те оставя на сухо. — Дерек отново докосна нейната женственост и бе доволен да разбере, че тя го очаква. — Трябва да бъдем безшумни и внимателни, но аз знам точно от какво имаш нужда.

Грубостта му я обиди, но не беше време да се вълнува от маниерите му. Всеки път, когато биваше с него, той я въвеждаше в божествени места, за които тя и не подозираше, че съществуват.

Той я поведе към сандъка и я настани да седне върху заобления му капак. След това се плъзна между гладките й бедра, като коленичи.

— Понякога е необходимо само да го направиш — каза той с полуусмивка, едната му ръка бе върху ханша й, а другата направляваше мъжествеността му навътре в Лорин. Той влезе нежно в нея. — Сладка Лорин, и ще бъдеш моята смърт.

Лорин се хвана от двете страни на сандъка и гледаше Дерек през тъмните си извити мигли, като желаеше той да не беше толкова самоуверен и благодареше, че той наистина беше толкова изкусен, колкото вярваше, че е.

Осемнадесета глава

Сю Елън се събуди със страшното усещане, че не се намира там, където трябва да бъде. След като се изправи, тя примигва няколко пъти, за да проясни погледа си, след това се съсредоточи върху двамата легнали на няколко стъпки от нея върху нещо като легло, направено от завивки и одеяла.

Лорин и мистър Дерек спяха преплели ръце и крака. Дори и насън, Сю Елън можеше да каже, че те бяха много влюбени. Изненада се, че я бяха оставили да обсеби единственото легло в колибата, и се чудеше дали би била толкова гостоприемна, ако положението се обърнеше.

Докато гледаше спокойното лице на Дерек, тя гадаеше какъв е той като любовник. Сю Елън знаеше, че не бива да си мисли такива неща, особено след като именно любовницата на Дерек беше тази, която се подложи на такъв риск, за да я защити. Въпреки всичко Дерек си оставаше най-красивият мъж, когото тя бе виждала, и независимо от това, че бе търговец на хора, служещ на някакъв намиращ се надалеко англичанин, Сю Елън чувствуваше, че има нещо друго около Дерек, нещо, което не бе зло, което той пазеше в дълбока тайна.

В този момент Дерек отвори очи и я погледна. Като правилно предположи, че той е съвсем гол под тънката завивка, която покриваше двойката, Сю Елън се изчерви страхотно и обърна гърба си към него, като измърмори някакво извинение.

Дерек се усмихна вътрешно, докато се освобождаваше от ръцете на Лорин. Миналата нощ наистина ли бе съществувала? Изглеждаше като сбъднат сън. Той толкова се бе страхувал за нейната безопасност и когато я бе заварил да го чака в колибата, почувствува дълбоко облекчение. След като Сю Елън бе заспала, той можеше да повярва, че са се случили онези магически неща, които той и Лорин си правеха един на друг, като се възнасяха отново и отново до висините на страстта, докато и двамата заспаха дълбокия сън на любовта и задоволеността. Никоя жена не бе довеждала Дерек до подобна чувствена екстремност, никоя жена не го бе карала да иска да прави любов при всяка възможност. Лорин стана средство за постигане на най-висши емоции. Преди да бе срещнал Лорин Мастърс, Дерек вярваше, че похотта е най-силен израз на неговата емоционална направа. Сега знаеше, че лъстта, съчетана с любов, създава дълбока страст, която бе стотици пъти по-силна и по-поглъщаща.

Той се облече бързо, като окачи камата и прикрепи сабята към кръста си. През този ден имаше много неща за вършене и ако неговата гостенка имаше право, то Грегър и хората му щяха да са доста объркани. Може би Алдън Мичъл бе научил за избягалите жени и всичко, което Дерек можеше да направи, за да раздели Грегър и Алдън Мичъл, щеше да заздрави неговата позиция.

Той погледна Лорин, спяща върху натрупаните постелки, които той бе прострял за тях двамата през ранните часове на деня. Съмняваше се дали се чувствува по-удобно от него, който спа направо на твърдия и мръсен под. Някой ден щеше да й купи огромно и меко легло, толкова огромно, че да могат и двамата да спят на него независимо в коя посока са легнали.

Тази мисъл изненада лорд Дерек Йорк. Не беше мъж, който мислеше едновременно за жена и за дългосрочна цел.

Дерек коленичи и премести къдрица на антрацитовата коса от очите на Лорин.

— Събуди се, скъпа — прошепна той. — Вече е сутрин. — Когато очите й се отвориха, той й се усмихна и прокара палеца си по тънките й вежди, след това по страните й. — Всичко е наред. Сю Елън е добре. Никой още не знае, че сте тук. Събуди се бавно, скъпа. Няма никакъв повод за тревога.

Сънлива усмивка пропълзя по устните на Лорин и накара Дерек да се сети колко пъти ги бе целувал през изминалата нощ.

— Дай ми още само пет минути — и Лорин отново затвори очи.

— Всичко, което поискаш, е твое, милейди — отговори Дерек.

За своя изненада той разбра, че наистина мисли това, което казва.

Грегър го погледна над ръба на халбата и отново се замисли кой от тях двамата е по-добър със сабята.

Словесната битка водеха от известно време, седнали на чаша в „Летящата гарга“. Въпреки че често се усмихваха един на друг и дори бегло си отправяха комплименти за пленяването на избягалите или освободени жени — в зависимост от каква гледна точка се споменаваше това, — всеки, който беше достатъчно наблизо да чуе скритата омраза в гласовете им или да види презрението в очите им, щеше да разбере какво става.

— Искам да се срещна с Големия човек — каза Дерек, като доизпи бирата си и махна с ръка на Мирабел да му напълни халбата. — След всичките неприятности, които имахме, и предвид на сумата пари, която съм готов да похарча, имам право да се срещна с човека, който наистина е натоварен с работата.

— Аз… съм единственият, когото ти е нужно да познаваш — отговори Грегър и въпреки че се усмихна, изпитваше желание да пререже гръкляна на англичанина, за да покаже още веднъж своята сила и влияние. — Ти няма да се срещнеш с Големия човек. Това няма да стане.

— Да не би защото ти го казваш?

— Точно така.

— Но аз казвам, че трябва.

— Това, което казваш, не влиза в сметките, англичанино. — Не поради друга причина, а само защото искаше да има власт над Дерек, Грегър нямаше да го запознае с Алдън Мичъл. — Не си ли разбрал това?

— Очевидно не, но тогава има много неща, които не съм разбрал още. — За момент погледите им се срещнаха и жаждата за власт в очите на пирата беше отвратително очевидна. Мирабел се показа с поднос бира и напълни чашата на Дерек. Тя му се усмихна сърдечно, като съвсем пропусна факта, че халбата на Грегър отдавна не е пълна с ром. Тя отърка малкото си задниче в рамото на Дерек, докато пълнеше чашата му, и въпреки че този допир трябваше да изглежда случаен, нямаше мъж в кръчмата, който да бъде излъган. Когато Мирабел се върна зад бара, Дерек показа, че връща вниманието си към Грегър с преувеличено усилие, с което трябваше да напомни на пирата кой бе привлекателният за жените… и кой не беше.

— Докъде бяхме стигнали? О, да… Исках да се срещна с Големия човек и ти имаше намерение да ми попречиш да го направя. — Дерек премести поглед от Грегър към Мирабел, след това обратно, сякаш бе невъзможно за него да отделя поглед от нея. С немалка завист Грегър наблюдаваше как Мирабел отвръща на тези погледи — в очите й се четеше открито желание. — Това, което предлагам, е просто — продължи Дерек със съвсем професионален глас. — Или ще се срещна много скоро с Големия човек, например утре или ще се задоволя, като купя Лорин и Сю Елън. Другите бяха обругани и омърсени от теб и твоите хора. Цената им пред моя клиент следователно се е намалила фатално.

Дерек видя, че Грегър още не е налапал въдицата, така че реши да заложи на болезненото чувство за достойнство у пирата и неговото желание, да се подмаже на Големия човек.

— Искам да се обзаложа, че ти това си казал на Големия човек, че разполагаш с купувач, които иска да плати добри пари за девет жени. Ти си направил това, защото си искал да шашнеш Големия човек и между другото аз ще бъда разочарован, ако Големия човек не е достатъчно представителен. Но какво ли ще направи той, ако разбере, че неговият единствен клиент на едро е решил да прави бизнес някъде другаде? Знаеш, че не си единственият клиент в това море. Приемам, че няма много като тебе в бизнеса на отвличането на бели жени и продаването им, но съм сигурен, че ако раздам достатъчно пари, мога да намеря някой друг, който да ми изпълни поръчките достатъчно бързо.

— Не и в тези води — отрони Грегър и бледите му очи бяха препълнени с омраза.

Дерек се усмихна хитро и вдигна рамене.

— Може би да, може би не. Както казах, ти не си единственият капитан в тези води, даже и да изхвърляш другите капитани в морето. — Дерек се наведе напред, подпрян на лактите си, беше усетил, че най-после бе поставил Грегър в неизгодно положение. — Но Големия човек не хваща вяра на хвалбите ти, нито пък аз. — Дерек неочаквано се изправи, като продължаваше да гледа в червенобрадия пират. — Или скоро ще се срещна с Големия човек, или си отивам. Пропилях доста много време тук и всичко, което може да оправдае това, са две приемливи жени.

— Не ме притискай прекалено, копеле такова — изсумтя Грегър.

— Само толкова, че да получа каквото искам — отговори Дерек, след това се обърна на пети и излезе от кръчмата, като чувствуваше как изпълненият с омраза поглед на Грегър сякаш пробива дупки в гърба му.

Дерек усещаше такава приповдигнатост, че трудно скриваше радостта си. Той се досещаше, че Грегър се е похвалил пред Големия човек за всичките продадени жени, и сега печелеше от залога пред себе си. Едвам се сдържаше да изчака да се върне в колибата, за да съобщи на Лорин, че много скоро щеше да знае къде се намира сестра му и след това те всички щяха да се завърнат вкъщи.

— Само стой с отворени очи и уши — прошепна Лорин на Сю Елън, докато стояха тревожни пред кръчмата. — Дерек няма да позволи да ни се случи нищо.

Сю Елън кимна, но Лорин можеше да познае, че тя таи съмнения.

Лорин също таеше съмнения относно Дерек. Беше погрешно според нея да предполага, че тяхната дълга, блажена, изпълнена с неподозирани вълнения любовна нощ доказваше, че той е честен човек. В същото време тя беше сигурна, че щеше да го обвини в двуличие, ако той не беше такъв, за какъвто се представяше. Разбира се, в един момент по време на тяхното любене Лорин се питаше дали той не е само един сладък съблазнител, способен да сподели страстта й. Но в течение на цялата нощ, когато той й шепнеше на ухото любовни слова, Лорин си спомняше не само неговото обичам те, но и безбройните обяснения в любов, отправени към гърдите й, очите й, устните й, косите й и всичко останало по нея — тя не усещаше нищо друго, освен страст и честност от негова страна.

— Всичко ще бъде добре — продължи Лорин тихо, така че пазачът Боунс да не може да я чуе. — Дерек ще осигури твоята безопасност.

Боунс изскочи, като държеше дълго копие със смъртоносен метален връх.

— Без приказки! — заповяда той, като размаха копието във въздуха и приближи зловещия му връх на опасна близост до златистата плът на Лорин.

— Ако не искаш копието да ти влезе в носа, предлагам да останеш на разстояние — каза Дерек със смразяващ глас, докато се приближаваше към Лорин и Сю Елън.

Боунс изгледа мрачно Дерек и се отдалечи от жените.

— Не трябва да бъдеш толкова настъпателен, Дерек — обади се Алдън Мичъл, като се появи до Дерек. — Човекът просто си върши работата, за която му плащам.

— Разбира се. Но аз пък закрилям стоката, която купувам. Това е същото, когато някой отделя време да обучава расови ловни кучета. Щом веднъж го научи да изпълнява заповеди и дори да прави неща, без да му се казва, кучето става доста ценно.

Алдън се изсмя, като закима глава и се потупваше по изпъкналия си корем.

— Ти си човек по вкуса ми, Дерек! — Алдън пристъпи към Лорин и Сю Елън, като ги заобиколи бавно. — Така, значи това са двете, които причиниха цялото безпокойство онази нощ.

— А, не и двете — каза Дерек, — само едната там. Онази с тъмните коси, която е с мен още от превземането на „Мис Малаки“, добре съм я тренирал.

— Това и виждам — протегна брадата си Алдън. — В очите й може да се забележи жив дух. Именно непокорните са тези, които са най-трудни за обучаване, но от тях излизат превъзходни фусти, щом веднъж разберат, че трябва да се подчиняват на господарите си.

Лорин така силно стискаше зъби, че челюстта я заболя. Как смееше Дерек да приказва по този начин! Да я сравнява с куче! Нямаше значение, че Дерек трябваше да говори по този начин, за да предразположи Алдън Мичъл. Може би даже беше наложително, но дали трябваше да придружава думите си с такава самодоволна усмивка на лицето?

Алдън приближи до Лорин и прокара опакото на ръката си по копринената дреха над гърдите й. Тя се задъха, но не направи опит да се защити.

— Да, тя, изглежда, е на път да бъде добре обучена — каза Алдън, като кимна одобрително. — Тя не иска да я докосвам и все пак не прави нищо, за да ми попречи. — Той погледна Дерек и след това Лорин. — Страхотно тяло, не мислиш ли?

— Превъзходно — съгласи се Дерек и въпреки че гласът му беше спокоен, Лорин можеше да забележи напрежението, което се показваше в студените му сини очи.

— Тя ще ти струва една-две бляскави лири, добри човече — засмя се дрезгаво Алдън. — А тази тук — и тя изглежда добре, нали? — Сега вече бе пристъпил към Сю Елън. Той хвана дясната й гръд и я притисна здраво, похотлива усмивка изкриви лицето му. — Сю Елън затвори очи, очевидно отвратена от човека пред нея, Лорин отправи молитва за новата си приятелка да издържи на всичко, породено от низките инстинкти на този човек.

Лорин погледна Дерек и за момент погледите им се срещнаха. Ще бъда силна, каза Лорин с очи. Но побързай, Дерек. Не оставяй това унижение да стигне твърде далеч!

— Ще започнем ли да обсъждаме цената? — попита Дерек Алдън, защото правилно бе прочел написаното в очите й.

— Ценя човек, който поставя бизнеса преди другите си интереси, независимо колко приятни могат да бъдат те — отговори търговецът на роби. — Имаш ли нещо против да преговаряме някъде в приемна? Смрадта на кръчмите винаги ми е била отвратителна, а целият този разговор възбуди ужасна жажда у мен. Аз съм докарал много интересно вино, което може да ти се стори забавно.

Алдън кимна към Боунс, който застана до Лорин и Сю Елън. Дерек се обърна въпросително към Алдън.

— Бизнесът е мъжка работа — обясни Алдън. — По ми е лесно да се концентрирам, като наоколо няма фусти. Не смяташ ли?

Дерек се усмихна хитро и кимна, но Лорин можеше да види, че съвсем не беше щастлив от раздялата си с нея и Сю Елън.

Дерек се настани удобно в мекия стол в изненадващо добре обзаведената бамбукова къща. Той прие чаша порто от Алдън и отпи, като показа с усмивка одобрението си.

Докато Алдън седеше в отсрещния стол, Дерек мислеше, че подобно чудовищно зло трябва да бъде заличено от света. Единственият възможен вариант за мир с човек като Алдън Мичъл можеше да бъде Картагенски мир — пълно унищожаване. Въпреки че Грегър беше откровено зло, на разбойническата му натура липсваше изтънчеността на Алдън, който беше несравнимо по-заслужаващ наказание.

— Колко робини ще са ти нужни? — попита Алдън, като разклати виното в чашата си и вдъхна аромата му със задоволство.

— Между десет и петнайсет — бе отговорът на Дерек — Но даже и повече, ако жените са от превъзходно качество. — Той се усмихна и в очите му проблесна приятелство. — Човекът, който ме е наел, има много дълбоки джобове, както и незадоволим апетит. Не се интересува колко ще плати, стига пороците му да бъдат задоволени.

— Точно човек, с когото се радвам да правя бизнес. Името му беше…

— Не съм ти го казвал. По доста очевидни причини той би желал да остане анонимен. — По лицето на Дерек се изписа забавление. — Някои хора в Англия и Европа могат да бъдат толкова е провинциални и винаги да се опитват да ограничават забавленията на другите.

— Разбирам точно какво имаш предвид. Подобна отвратителна намеса ме накара да дойда в тези острови. Тук човек може да се потопи в бизнеса и удоволствието, които са му по сърце, без някой да му наднича чинията.

Лицемерието в поведението на Алдън Мичъл не убягна от Дерек, комуто бе все по-трудно да устоява на желанието да използва камата си, за да сложи край тук и сега на царството на този господар на робството и терора.

— Що се отнася до двете жени, аз предлагам цена от трийсет датски крони за по-възрастната и сто крони за онази с непокорния дух и гарвановочерните очи.

Дерек бе изненадан от паричната единица. Той не очакваше да се пазарят в датски пари и не беше достатъчно сигурен как ще се осъществи сделката. Освен това цената за Лорин бе значително повече от онова, което той бе замислил първоначално.

— Трийсет крони са добра цена за едната, но сто са прекалено за другата. Моят човек има дълбоки джобове, но той не си ги е направил дълбоки, като е харчил глупаво. — Дерек се облегна назад и отпи от виното. Той имаше опит в бизнеса и бе имал много подобни на тези срещи, така че знаеше, че ако покаже твърде голям интерес към покупката на Лорин, цената й щеше да нарасне и неговите позиции в преговора да се влошат. — Нещо повече, той си пада особено по русите… белокожите руси, да бъда по-точен. Имаш ли нещо подобно да ми покажеш?

— Да, имам.

Беше трудно за Дерек да сдържи вълнението си. Означаваше ли това, че след цялото това време най-после беше пред прага да открие сестра си Аманда. Когато Алдън се изправи, Дерек го последва малко прекалено бързо и насила се накара да изглежда незаинтересован.

— Разполагам с няколко фусти недалеч оттук — продължи Алдън, като потупваше дебелия си корем, така доволно, че раздразни Дерек. — Една карета ще ни закара дотам. Ти не бързаш специално да се върнеш в тази малка колиба, която си наел, нали?

— Ни най-малко. Но когато наех това място, не знаех, че могат да се наемат подобни и на това.

Дерек се прокле наум, че е пропуснал местонахождението на пленените жени, и новината, че те бяха държани на острова, подсили опасенията му, че е чужденец на този остров и винаги ще бъде такъв без значение колко дълго или старателно го претърсва за отвлечената си сестра.

Алдън се усмихваше и поклащаше глава, очевидно доволен, че англичанинът хареса временната му квартира, когато е извън къщи.

— Аз бих те поканил в къщата си на Сейнт Луцифер, но моето уединение е много ценно за мен. Уединение, това е нещо толкова уязвимо, колкото здравето и щастието. Ако човек не е в състояние да се уедини, тогава той наистина не притежава нищо.

Дерек последва Алдън навън, като мислеше каква ли ще е причината, поради която Алдън толкова ценеше усамотението си. Без съмнение той се наслаждаваше на неща, на повечето от които доброто общество не само се мръщеше, но и вкарваше хора в затвора заради тях.

— Къде е Лорин? — попита Дерек уж случайно, когато те се върнаха при входа на „Летящата гарга“.

— Лорин ли? Онази изваяната, с гарвановите очи, та ли?

— Ъхъ.

— Наредих на Боунс да се погрижи за нея и за другата.

Дерек искаше да настои за по-точен отговор. Никак не му харесваше да не знае къде е Лорин, но се задоволи само да отговори по друг начин:

— Чудесно. Та тя още не е съвсем обучена и аз не съм сигурен, че няма да офейка дори и при половин възможност. Обучението й ще отнеме още някоя и друга седмица. След това ще бъде съвършена.

— Ти си пестил камшика, Дерек — засмя се глухо и безжизнено Алдън, — ето защо толкова дълго я обучаваш! Нашибай я с дръжката на камшика или нашари задника й с колана си — това ще й покаже кой е господарят.

Алдън щракна с пръсти и каретата затрополи откъм ъгъла зад кръчмата, после спря пред тях. Беше малка и с бедна екипировка, но във всеки случай беше степен отгоре над останалия транспорт на острова. Дерек похвали Алдън за това, въпреки че мислеше, че и мъртъв не биха могли да го качат в подобен превоз, ако се намираше в Лондон.

Те се друсаха по набразден с кози следи път, преди да стигнат малка колиба. Имаше вид, като че ли някога е била място за увеселение. Беше ли възможно Аманда да е толкова близо до него през цялото време? Стомахът го присви само при мисълта, че Аманда живее в подобна занемарена обстановка. В сърцето си знаеше, че ако сестра му беше вътре и той имаше възможност да убие Алдън, щеше да го направи веднага.

Като извади дълъг ключ от вътрешния джоб на връхната си дреха, Алдън отвори огромната ключалка. Когато Дерек застана близо до колибата, той забеляза, че прозорците бяха с решетки също като на затвор. Той можеше да подуши щипещата миризма от пот, пикоч и страх с отварянето на вратата. Дерек скръсти ръце пред гърдите си и по този начин плъзна дясната си ръка отвътре на дрехата си, като стисна дръжката на острата като бръснач кама, която бе прикрепил под лявата си мишница.

Вътре се намираха дванайсет жени. На пода бяха разпръснати дюшеци, което, изглежда, беше единственото уважение към удобствата на цивилизацията от страна на Алдън. След бърз поглед Дерек разбра, че Аманда не се намираше там, втори поглед разкри, че нито една от жените не беше много млада или много красива.

Ако Алдън притежаваше Аманда, нямаше да я държи в тази мръсотия — не защото не беше достатъчно зъл за подобно нещо, а защото щеше да знае, че я отнася към привлекателна и доходоносна жена като Аманда просташки, беше проява на лош бизнес.

— Ако това е най-доброто, което можеш да предложиш, страхувам се, че ми губиш времето — отрони Дерек ледено. — Нещо повече, ако това е начинът, по които ти се отнасяш със стоката си, чудо е, че остава изобщо нещо за продан.

Един мускул затрептя на челюстта му. Той иска да помогне на тези жени, но знаеше, че не е в състояние, и яростта от неговата безпомощност увеличи отвращението му от Алдън. Дерек се обърна и излезе от малката колиба, а лицата на изплашените жени се врязаха с ужасна сила в съзнанието му. Дерек заобиколи каретата, и дългите му крака го понесоха бързо към „Летящата гарга“. Не беше изминал и трийсет ярда обаче, и Алдън му извика да спре.

— Надявах се да се отърва от някои ненужни предмети — обясни Алдън, като се усмихваше, сякаш всичко това беше негова обичайна бизнес практика, а Дерек беше този, който не разбираше правилата на истинския бизнес. — Сигурно човек с твоя занаят може да разбере това.

— Времето ми е ценно каза Дерек, беше му все по-трудно да изгони дори за малко от съзнанието си ужасната гледка, която представляваха тези жени в малката изолирана колиба-затвор. — Сега или ми показваш най-хубавите фусти, които имаш за продан, или ми казваш кой притежава подобна стока, с която ще мога да отговоря на изискванията на моя клиент. Кажи ми едно име и аз ти обещавам, че ще получиш добра комисиона.

С думите си не възнамеряваше да нагруби Алдън, но очевидно точно това стана и Дерек се чудеше дали не бе позволил гневът на този човек да стигне много далече. След жертвите, които бе направил, за да спаси сестра си, мисълта, че може да се провали точно сега, висеше като анатема над всичко, в което вярваше.

— Ти работиш за богат човек, Дерек, и аз разбирам това. Но това, което ти трябва да разбереш, е, че ти самият не си богат човек, а само работиш за такъв. Също както хората, които работят за мен, не са богати, въпреки че работят за богат и силен човек. — Гласът на Алдън се сниши до шепот: — Аз ще ти доставя каквото поискаш. Но никога не ме нагрубявай с намеци, че има някой друг на тези острови, който притежава повече власт от мене. — Алдън погледна втренчено в леденосините очи на Дерек, докато двамата вървяха. — Това би било фатална грешка.

Дерек кимна в съгласие. Така, значи неговото его наистина беше подложено на изпитание, помисли си той, като не бе ни най-малко притеснен от заплахата. По някакъв начин трябва да впрегна това да работи срещу него.

Алдън Мичъл внезапно смени настроението си и отново се превърна в очарователен бизнесмен. Той се смееше с Дерек, докато вървяха, а каретата ги следваше. Разказваше непрекъснато нецензурни и открито неприлични анекдоти, на които Дерек по задължение също се смееше, въпреки че ги намираше съвсем лишени от хумор.

— Погледни тази фуста — посочи му Алдън, когато те стигнаха до „Летящата гарга“.

Млада руса жена, облечена като робиня, стоеше с отпуснати ръце и сведена глава.

Алдън се приближи до младата жена и нави една от къдриците на меденорусата й коса около пръста си.

— Тя може да накара кръвта ти да заври, какво ще кажеш?

— Така е — отговори Дерек, като мислеше за Лорин и знаеше, че тази жена не можеше да се сравни с нея. — От твоята частна стока ли е?

— Да, приятелю. Мисля за нея като за временен заем, отпуснат от мен, знак на добра воля между двама бизнесмени. Аз трябва да се отдам за известно време на други занимания, а жената ще ти помогне да се позабавляваш. Много скоро ще ти покажа такава колекция, която ще задоволи всяко желание на твоя работодател.

Алдън се изсмя и Дерек се присъедини към неговия смях, но дълбоко в себе си се тревожеше за Лорин и се чудеше защо не е виждал Боунс скоро.

Деветнадесета глава

— Това не ми харесва — прошепна Лорин, като се наклони към Сю Елън. — Никак не ми харесва.

Трийсет минути след като Дерек се срещна с Алдън Мичъл, Грегър се появи, като се усмихваше широко и похотливо, сякаш току-що бе научил нещо, което го правеше безкрайно щастлив. С Грегър бяха Боунс и още двама моряци от „Неверник“. Четиримата говореха тихо помежду си, като гледаха непрекъснато към Лорин и Сю Елън.

— Не се тревожи, няма да направят нищо — каза уверено Сю Елън. — Няма да рискуват да нарушат заповедите на господин Дерек. Той ще убие всички, ако даже и с пръст те докоснат.

Лорин се усмихна и кимна, но не беше толкова сигурна във влиянието на Дерек. Може би, ако Грегър не беше между тези мъже, които седяха пред кръчмата и ги оглеждаха, тя щеше да се съгласи, но в дадения случай циничният капитан от най-опасния пиратски кораб в Карибско море беше там и Лорин знаеше, че той я желае.

— Не ги гледай — затаи дъх Лорин. — Не им давай никакъв повод да ни заговорят и всичко ще бъде както трябва.

— Разбира се, Дерек няма да позволи да ни се случи нещо лошо — повтори Сю Елън, но този път Лорин долови в гласа й съмнение.

Десет минути по-късно момчето с дебелите устни, което беше личният слуга на Грегър, притича до селището, лицето му бе зачервено, очите му светеха дяволито. Той прошепна нещо на Грегър и брадатото лице на пирата се разкриви в широка и похотлива усмивка. Той потупа сърдечно момчето по рамото и го отпрати.

— Приготви се — каза Лорин и прибра коленете под себе си така, че да може, ако се наложи, веднага да се изправи.

Грегър пристъпи към нея, а хората от екипажа му го следваха ветрилообразно. Той вкара палците си под кожения колан, който опасваше широкия му кръст, и повдигна тежката сабя, която носеше.

— Ставайте, дами — каза той саркастично, като съвсем приближи до Лорин и я изгледа отгоре. — Време е за малко пътешествие.

— Къде? — попита Лорин, докато се изправяше. За дързостта й да му задава въпроси Грегър я възнагради с отвратителен поглед.

— Където, по дяволите, капитан Грегър каже да отидете — там! — изстреля думите си Боунс.

Лорин го погледна и най-после й стана ясно защо Грегър обичаше този мършав моряк да се навърта наоколо му. Боунс беше изпечен подмазвач и подхранваше чувството на Грегър за превъзходство и сила.

Лорин знаеше, че не трябва да си отваря устата, поне можеше да мълчи.

— Ние не би трябвало да ходим никъде. — Гласът й бе прекалено дързък, за да бъде изтърпян от Грегър. — Дерек… господин Дерек… каза, че ще ни накаже с камшика, ако отидем някъде без него.

В началото Грегър се скара на Лорин, но после очите му се плъзнаха от лицето й към пищните закръглености на нейната пазва и той се изсмя. Не се и опита да прикрие посоката на погледа си нито пък похотта, която изгаряше душата му. Лорин потръпна от отвращение, докато го наблюдаваше, почти долавяше машинациите, които неговият мръснишки ум пресмяташе за евентуалните възможности. Тя кръстоса ръце пред гърдите си и леко се извърна.

— Не бъди срамежлива със стария капитан Грегър — каза й той и сложи огромната си мръсна ръка върху рамото й. — Аз само ще те отведа на малко пътешествие. Скоро ще видиш и твоя англичанин. — Грегър хвана брадичката на Лорин и я накара да вдигне глава и да го погледне, докато той говори. — Ти запали искра в господин Мичъл, мое тъмнооко момиче. Той ми изпрати вест, че те иска в малкия си дом на Сейнт Луцифер. — Грегър се засмя и пусна брадичката й, но пръстите му докоснаха шията и рамото й, преди да я оставят. — Ти скоро ще опознаеш Големия човек много хубавичко. Понякога той ми изпраща по някоя и друга фуста, преди да ги продаде. Ти и аз може би ще се поопознаем много скоро.

— Не — извика Лорин, която не можеше да повярва, че би се случило нещо, което да я хвърли в гнусните прегръдки на Грегър. — Никъде не тръгвам, докато, господин Дерек не ми нареди.

Сю Елън застана плътно до нея и двете образуваха сплотен фронт срещу четиримата опърлени от битки мъже. В началото Грегър беше шокиран, че Лорин имаше храбростта да му противоречи, но после това очевидно му хареса.

— О, буйничко момиче, нали, приятели? Тя ще е като барутно буре между чаршафите! Това се познава още по погледа й! — Очите му горяха от несдържана похот, която караше Лорин да се чувствува наистина осквернена. — Ето защо англичанинът беше толкова заплеснат по нея. Той знае колко е гореща кръвта на тази фуста!

Боунс, който бе положил зловещо едната си ръка върху собствения си чатал, каза:

— Англичанинът самичък я притежаваше, капитан Грегър. А ти би ли ни я подхвърлил да се потъркаляме с нея, след като приключиш?

Грегър отново потупа Боунс по рамото, но този път така силно, че младият човек политна една стъпка напред.

— Можеш да я смяташ вече твоя, Боунс, добри приятелю! Аз ще ти я подготвя!

— Не, никъде не тръгвам — изкрещя Лорин. Просто не можеше да повярва, че тези мъже имаха толкова долни маниери.

Грегър щракна с пръсти и мъжете ги обградиха като вълци, които се готвят да убият плячката си. Въпреки че Сю Елън и Лорин се бореха с всички сили, мъжете бързо ги хвърлиха през рамо. Лорин риташе и дращеше и се опитваше да извади очите на Боунс, но не беше равностойна на дребния злобен човечец, да не говорим за Грегър.

— Бори се с мен, фусто! — подиграваше я Грегър. С една ръка бе запушил устата й, а другата бе обвил около нея като железен обръч. — Бори се диво, защото от това кръвта ми закипява! Исках да вкуся от прелестите ти още щом те видях на „Мис Малаки“! Големия човек трябва да те има първи, но след него съм аз, а когато ти се наситя, Боунс и тези приятели ще ти покажат какво става, когато една фуста държи заядлив език!

Лорин спря да се съпротивлява. Затвори очи, докато я носеха, като напразно се опитваше да изпъди думите на Грегър от съзнанието си.

Когато отвори очи, видя Боунс, който я държеше за краката. Дълбоко в себе си знаеше, че Боунс ще е толкова лош, колкото Грегър, дори може би повече. Имаше нещо вродено подло и дивашко в него.

— Беше добре, че най-после се срещнах с този, с когото въртя бизнес — каза Дерек в заключение, като разтърсваше ръце с Алдън Мичъл на края на брега. — Кога ще те видя отново?

— Оставих ти забавление — отговори Алдън с бегла усмивка. — Тя ще ти прави компания, докато подготвя отплуването ти с пълни ръце. Само бъди търпелив дотогава. Ден, два, не повече!

Дерек кимна. Още ден, два и после може би, ако е късметлия и ако съдбата го покровителствува, Алдън щеше да му доведе Аманда, точно както бе планирал през цялото време. Той щеше да купя собствената си сестра, след това да я отведе от този карибски ад и да я върне в каймака на лондонското общество, където нейното приключение, без съмнение, щеше да предизвика скандал. Но същевременно щеше да я превърне в най-търсената дебютантка в историята на лондонското висше общество.

Алдън Мичъл се качи на лодката и шестима мъже заработиха с веслата, за да го откарат на Сейнт Луцифер. Дерек знаеше къде живее Алдън, но тъй като той се опита да скрие местонахождението на къщата си от него, Дерек го остави да вярва, че тайната му не е разкрита.

Когато Алдън беше навлязъл навътре в морето, Дерек се обърна и тръгна към колибата си, следвай по петите от „дадената“ му жена. Той гореше от нетърпение да говори с нея необезпокояван и да научи нещо за Алдън Мичъл. Може би тя щеше да потвърди, че Аманда е жива.

— Как се казваш? — попита я Дерек, докато крачеха към колибата.

— Шантел, милорд.

Говореше с подчертан френски акцент и държеше главата си наведена. Искаше да й каже, че не трябва да се кланя нито на него, нито на някой друг, но знаеше, че ако произнесе подобни думи, щеше да предизвика подозрение. Чудеше се колко ли дълго Шантел е била с Алдън Мичъл. Тя беше изключително привлекателна и въпреки че главата й беше сведена, Дерек можеше да почувствува предизвикателството й.

— Не трябва да се страхуваш от мен — каза й той тихо, докато се спускаха по пътеката. — Не съм човек, който бие жени.

— Няма да ви дам повод да ме биете — отговори Шантел смирено. — Ако има нещо, което искате или се нуждаете, само трябва да го назовете и аз ще ви го доставя.

Тя е обучена като послушно куче, помисли си Дерек с горчивина. Недоумявам какво е сторил Алдън с Аманда. Дали и тя е станала толкова сговорчива като тази жена?

Въображаемият образ на Аманда, която винаги е била буйна и невъздържана, с наведена глава и пречупен дух, го накара да потръпне. Всичко, за което трябваше да мисли, беше този образ на „обучената“ му сестра, и то беше достатъчно да не му позволи да напусне Вирджинските острови, докато това леке на човечеството — Алдън Мичъл — не бъде убит, за да не може да заразява с отровата си никого повече.

Когато двамата стигнаха колибата, Дерек видя, че и Лорин, и Сю Елън бяха изчезнали. Сърцето му заби силно, а очите му пламнаха от напрежение. Знаеше, че зад това се крие Грегър. Той беше отговорен за изчезването на Лорин. Трябваше само да се потвърди дали Грегър беше действувал по заповед на Алдън Мичъл.

— Ще убия това кръвопиещо копеле! — изсъска Дерек и се обърна по посока на „Летящата гарга“, където би могъл да намери лодка, с която да стигне до Сейнт Луцифер.

— Господарю, има нещо, което трябва да ти съобщя — извика му Шантел от прага.

Той погледна през рамо. В тона й имаше нещо, което му подсказваше, че трябва да я изслуша, въпреки че първата му реакция беше веднага да се добере до Алдън Мичъл, за да освободи Лорин.

— Какво има? — върна се той при нея.

— Аз трябва да бъда твоята временна собственост — отговори Шантел, без да го гледа в очите като размяна за отнетата ти.

— Откъде знаеш това?

— Господарят Мичъл ми нареди да ти го кажа, когато останем сами. — Главата й бе все така сведена. Вдигна ръка и започна да разкопчава дрехата си зад врата. — Аз съм твоя и можеш да правиш с мен каквото поискаш, господарю.

Дерек изпсува яростно и Шантел се сви от страх.

— Казах ти, че няма да те ударя! — Беше разгневен и от това, че тя толкова се страхува от него. — И не си сваляй проклетите дрехи!

— Да, господарю — прошепна Шантел. Въпреки всичко нарастващото раздразнение на Дерек очевидно я плашеше.

Ако някога в живота му беше имало момент, в който той би убил хладнокръвно и същевременно гневно, това беше сега. Дерек бе участвал във войни и бе убил много, хора. Тогава се сражаваше с чужденци, с които вярваха в неща, в които той не вярваше, бе водил битки, за които неговата страна му бе нареждала, да се бие. Сега повече от всякога битката му с Алдън Мичъл беше нещо, лично не само защото и сестра му, и любовницата му бяха отвлечени, а защото Алдън Мичъл рушеше женските души.

— Престани да ме наричаш господарю — побутна той Шантел в колибата. — Слушай, ти си била на Сейнт Луцифер, нали? — Тя кимна. — Тогава знаеш къде държи той жените?

— Аз принадлежах на неговия харем, господарю.

— Той би ли завел и Лорин там?

Шантел изгледа Дерек подозрително, като не беше сигурна какво трябва да отговори. Очевидно се страхуваше да не се изпусне прекалено много и тогава да си има неприятности с Алдън Мичъл. Но същевременно се притесняваше и от това, че няма да е напълно откровена с Дерек.

— Лорин? — попита накрая тя.

— Жената, с която те размениха.

— Да, господарю, мисля, че той ще я заведе в харема си. Там държеше всички жени, които притежаваше.

— Хората не могат да бъдат притежавани — разгорещи се Дерек. Беше напрегнат и се чудеше какво да предприеме по-нататък. — Можеш ли да ми нарисуваш карта, така че да намеря харема, за който говориш.

Най-после. Шантел вдигна лицето, си към него и когато го направи, Дерек видя, че в нея имаше море от омраза, насочена към Алдън Мичъл.

— Ако се опиташ да откраднеш от господаря Мичъл, той ще те убие — каза тя спокойно. — Харемът се пази, както и всичко, което той притежава.

Дерек затвори очи за момент, като се опитваше да отдели гнева си от логическата мисъл. Откритието, че Лорин беше отвлечена от Алдън Мичъл или поне по негова заповед, го бе разтърсило из основи.

— Ще разбереш, че Алдън Мичъл не е толкова непобедим, колкото му се иска ти да вярваш. — Когато отново сведе глава, той бе хванал брадичката й бе наклонил главата й назад, за да може да гледа в очите й. — Търся някого… една жена, която е била отвлечена преди известно време…

— Ти ли дойде онази нощ на Сейнт Луцифер?

— Да — усмихна се Дерек.

— Тогава ти си братът. — И в очите й се появи предизвикателно пламъче, докато гледаха в Дерек. — Сестра ти е Аманда, нали?

— Да!

— Тя е затворена на Сейнт Луцифер. И там госпо… — Шантел се спря и продължи с нова самоувереност: — Там това копеле Мичъл ще заведе и Лорин. Ако отиваш там, нямаш нужда от карта. Аз ще дойда с теб и ще ти покажа.

— Не, по-добре да действувам сам.

— Мога да ти помогна. Ти не познаваш острова, аз го познавам. Ти не познаваш Алдън Мичъл, аз го познавам. Ще бъдеш глупак, ако не ме вземеш със себе си, а ти не ми изглеждаш глупак.

Дерек изкриви лицето си в усмивка.

— Как така става, че винаги се озовавам с най-упоритите жени в целия този проклет остров?

Шантел се усмихна — това беше първата истинска усмивка, с която дари Дерек — и той разбра, че логиката й бе непробиваема. Заедно с нея имаше повече шанс да спаси Лорин и Аманда.

— Ще бъде опасно — сложи той ръце на раменете. Но когато всичко свърши, можеш да бъдеш сигурна, че ще се погрижа и ти да изчезнеш оттука. Ще бъдеш свободна, Шантел, обещавам ти.

За момент те простичко се погледнаха в очите. После Дерек се отстрани и каза:

— Добре е да си починеш. Не можем да предприемем нищо до залез-слънце, а не знам кога отново ще имаш възможност да поспиш.

Двадесета глава

— Капитан Грегър, напоследък не сме виждали Джаспър.

Грегър се облегна назад на стола си и присви очи, за да ги фокусира. Намираше се в „Летящата гарга“ и след успешното отвличане на Лорин Мастърс беше дал заповед да не бъде обезпокояван от никого и по никакъв повод. И появяването на Боунс в нарушение на тази заповед предупреждаваше Грегър, че неприятностите трябва да са значителни.

— Остави го този пиян глупак Джаспър — отговори Грегър накрая. — Утре ще пристигне, залитайки, и ще се оплаче, че е прекарал нощта в някое прасешко корито.

— Може би си прав — отговори Боунс, въпреки че хранеше съмнения. — Но последният път, когато са го забелязали, е било, след като е сменил Доулин на стража пред англичанина.

Грегър почеса брадата си и се насили да мисли ясно, независимо от количеството ром, което плаваше по вените му, Джаспър наистина беше пиян глупак, но не повече, отколкото другите мъже, които плуваха с „Неверник“. Той бе падал мъртъв от пиянство много пъти, но винаги бе успявал да се появи за закуска. Това, че не го бяха виждали след нощна стража пред колибата на англичанина, можеше да означава, че Дерек е направил нещо, за което не е искал никой да знае. Джаспър бе изчезнал през нощта, когато жените на Дерек избягаха. От разпитването на наново пленените жени бе разбрал, че те бяха освободени преди това от някаква жена, несъмнено пребиваваща наблизо, въпреки че описанията, които те бяха дали, се различаваха значително.

— Къде е сега това английско куче?

— В колибата си с фустата, която Големия човек му даде, френската фуста с дивите очи.

Грегър се оригна, погълна остатъка от рома си в халбата и удари по масата, за да извика Мирабел да му налее. Той погледна Боунс и изръмжа:

— Англичанинът се урежда с най-хубавите, нали, приятелю? Може би по-късно ще му отидем на гости и ще споделим гостоприемството на тази жена, а?

Боунс съвсем забрави приятеля си Джаспър. Мисълта, че ще може да докосне Шантел, беше толкова възбуждаща, че той поръча халба ром и на себе си и седна да го пие мълчаливо, като само мислеше за французойката и какво би правил с нея.

Когато Мирабел напълни халбата на Грегър, той плъзна ръката си по тънката й талия и я сложи да седне в скута му. Тя не каза нищо, нито се оплака, но и не отърка задницата си в него, за да му подскаже, че на определена цена би могла да бъде на разположение за през нощта.

— Остави ме, малка глупачке — каза накрая Грегър, като я блъсна да се изправи.

Той беше пил много и осуетеното му желание към Лорин му пречеше да настоява пред Мирабел. Той изпи огромна глътка от рома и затвори очи. Тази вечер, тази вечер щеше да пие и да мисли. Утре щеше да разбере какво се е случило на Джаспър, утре, когато щеше да си излее гнева върху Дерек, когато щеше да се е изплъзнал изпод опеката на Алдън Мичъл и когато най-после щеше да пирува с прелестите на Лорин Мастърс.

Грегър никога не бе мислил, че ще падне мъртвопиян — поне не в „Летящата гарга“. Но това стана точно там и всичките му хора го видяха. Въпреки че не го съзнаваше, ужасът, който той толкова се трудеше да внушава на хората си, започна да намалява и за първи път моряците открито се подиграваха на капитана си без никакъв страх.

— „Неверник“ ще отплава скоро — каза Шантел, като наблюдаваше профила на Дерек, докато той точеше камата си върху един брус. — Преди няколко дена бях с Мичъл и той каза, че Грегър скоро ще ни доведе нови приятелки. Приятелки, така нарича Мичъл отвлечените жени.

Дерек свърши с камата и започна да наостря сабята си.

— Това ще помогне. Ако Грегър отплава и аз не се намирам на „Неверник“, ще бъде от наша полза. Но така и така дните на Грегър и Алдън са преброени.

— Добре… много добре.

Дерек прибра в ножницата сабята и погледна към Шантел. В няколкото прекарани заедно часа той виждаше как доверието и към него расте. Тя бе престанала да го нарича господарю, когато му говореше, и държеше главата си изправена. Той се надяваше, че нейната самоувереност ще продължи да нараства и когато стигнат до Сейнт Луцифер и тя ще се завърне в мястото, наречено от нея ад.

Изглеждаше прекалено лесно за Дерек. Нямаше стража, която да наблюдава колибата, което означаваше, че не трябва да убива никого или поне не още, за да напусне, без Грегър да бъде известен. Предишната нощ, когато Дерек бе отишъл да търси Лорин, той бе пробол стражата е камата си. Дори сега, въпреки че съзнаваше, че няма друг начин, Дерек виждаше страха, изписан на лицето на този човек и чуваше последния му приглушен вик, докато камата влизаше в тялото му.

Луната беше изгряла, но на изток се събираха облаци и Дерек можеше да се движи бързо по пътеката между дърветата с Шантел, която го следваше плътно. С всяка стъпка той чувствуваше как вълнението му нараства. Беше наясно, че фалшивата история, която бе съчинил за себе си, няма да издържи още дълго, а в момента, когато Грегър вече нямаше да вярва, че той е търговец на плът, който работи за богат оттеглил с лондонски бизнесмен, един от двамата трябваше да умре. Но лъжата бе издържала досега и ако той би могъл да освободи Лорин и Аманда тази нощ, от нея нямаше да има повече нужда.

Много скоро той щеше да бъде с Лорин и със сестра си.

— О, я виж!

Дерек замръзна на място и Шантел се блъсна в него. Пред тях се намираха двама млади пирати от „Неверник“. Дерек ги бе виждал и преди и знаеше, че и двамата са необикновено жестоки дори за стандартите на „Неверник“.

— Хей, Иън, какво ще кажеш за блондинката? — попита по-едрият от двамата, лицето му лъщеше от пот, а очите му гледаха по маниакален начин ту Шантел, ту Дерек. — Виждал ли си тая кучка преди?

— Не. Но за сметка на това много пъти грозното лице на британеца! — изсмя се Иън, като прокара пръсти по дългата си мазна коса. Той извади острата си кама от калъфката, скрита под пояса му. После отстъпи встрани, така че, ако Дерек и Шантел искаха да продължат пътя си, да минат между двамата пирати. Помниш ли ме, англичанино? Когато превзехме „Мис Малаки“, аз си бях харесал малката курва. Тогава ти ми попречи. — Той завъртя бавно камата в ръката си, езикът му се показа и облиза дебелите му устни, които вече лъщяха от слюнка. — Англичанино, защо просто не оставиш малкото момиче и не си вземеш почивка? Ако направиш това, може би няма да изпитам желание да те разпоря.

Дерек извади камата и сабята си. Беше разгневен, защото тези двамата го бавеха, но, от друга страна, ако трябваше да признае честно, беше ужасно доволен, че човек като Иън го е предизвикал. Седмиците на сравнително бездействие, невъзможността да направи всичко, за да унищожи Грегър и хората му, бяха истинска жертва от негова страна.

Лорд Дерек Лестър Йорк беше чакал до края на силите си. Сега бе дошло време за действие.

— Искаш дамата ли, Иън? Какво те кара да мислиш, че ще й бъдеш достатъчен? — изсмя се той обидно, като искаше да настърви съвсем противниците си — Тя е жена, с която ти не можеш да се справиш. Ще те сдъвче жив и ще изплюе костите ти.

Шантел се отдалечи от Дерек. Тя бе виждала какво става, когато опасни мъже се предизвикват, и въпреки че всичко у Дерек подсказваше, че той е изкусен боец, съотношението беше двама към един. Независимо колко добър беше англичанинът със сабята си, Шантел беше сигурна, че не е достатъчно добър, за да я кръстоса едновременно с двама.

— Не бъди глупак — прошепна тя задъхано, като много добре знаеше какво я очаква, ако той не успее. — Ще те убият!

— Разбира се, че ще опитат — отговори той, като се придвижи бавно напред с оръжие във всяка ръка.

Усещаше как възбудата преминава през него и го пълни с енергия. Беше готов да приеме битката.

Той се придвижи предпазливо, но безстрашно напред като лъв, който дебне плячката си. Сините му очи се местеха ту наляво, ту надясно и не изпускаха Иън и неговия приятел. В битката щеше да се реши кой ще оживее: Дерек ли или враговете му. Имаше вероятност и тримата да умрат, но едно бе сигурно, че няма и тримата да останат живи.

— Изгори в ада — просъска Дерек, като се придвижваше към Иън, докато не изпускаше от око движенията на другия.

Иън погледна към приятеля си, преди да се хвърли в нападение към Дерек, като размахваше сабята си ловко и стремглаво. Дерек блокира атаката му със своята сабя и след това се обърна на една страна, за да избегне удара на мълчаливия моряк, който, както бе предположил, веднага последва.

Пиратите нападаха жестоко, но повече с брутална сила и желание да пролеят кръв, отколкото изкусно или тактически. Дерек парираше острите и дивашки атаки на Иън, докато се отдалечаваше от по-едрия пират. Той отстъпваше назад, като увличаше мъжете все по-далеч от Шантел. Всеки път, когато пиратите нападаха, куражът и самоувереността им нарастваше, всеки път, когато Дерек парираше смъртоносен удар от сабя или кама, той научаваше малко повече за предпочитанията във водене на боя от страна на враговете му.

Шумът от удари на стомана изпълваше тихия нощен въздух. Дерек продължаваше да отстъпва, докато не се намери в най-гъстите храсти, които затрудняваха бързите действия. Точно там, когато Иън бе сигурен, че е притиснал Дерек, англичанинът направи нещо неочаквано.

Отхвърляйки се наляво, Дерек изчезна зад един храст за секунда. Тъй като от самото начало на битката той отстъпваше, сега, когато отново се появи — този път в атака, — пиратите бяха неподготвени. Той замахна със сабята си към едрия пират и изнесе напред камата си.

Острата като бръснач кама влезе до дръжката. Очите на пирата останаха широко отворени, а лицето на Дерек бе толкова близо, че той усети последния му дъх, преди коленете му да се подгънат и да падне по гръб с все още разтворени очи.

Дерек отскочи встрани, като се препъна в клоните, извъртя се и се преметна и след миг беше отново на крака.

— Боже господи! Ти, долно копеле, ти уби приятеля ми! — извика Иън и застана над падналия, които лежеше в локва кръв. — Ти уби приятеля ми!

Сега при равното съотношение на силите Иън не проявяваше никакъв интерес нито към Шантел, нито към това да продължи да се бие с Дерек. Той отстъпи няколко крачки, от трупа и въпреки че се опитваше да не отделя очи от врага си, умрелият привличаше погледа му като с магнит.

— Отбранявай се — каза Дерек с нисък и заплашителен глас, като започна да напредва бавно към Иън. Лунната светлина осветяваше извитото острие на сабята му, а от камата му канеше кръв. — Докажи, че си мъж, дори и да си дребен.

Похотта на Иън към Шантел и желанието му да отмъсти за смъртта на приятеля си не му се сториха достатъчни, за да продължи битката.

— Ти го притисна — каза той бавно, като се върна към пътеката, където битката бе започнала и където все още стоеше Шантел. — Ти не му даде никакъв шанс.

Дерек предприе няколко бързи и заплашителни крачки към Иън, което бе достатъчно за пирата да се обърне и да побегне толкова бързо, колкото го държаха краката му.

— Хайде — каза Дерек, като прибираше оръжията си. — Изгубихме повече време, отколкото трябваше.

Той тръгна в нощта с облекчена и бърза стъпка. Въпреки че смъртоносната схватка бе траяла по-малка от пет минути, Дерек чувствуваше, че смъртта на пирата бе сигнал за смъртта на неговата собствена внимателно поддържана фалшива самоличност.

Алдън Мичъл в добро разположение на духа разлисти работната си счетоводна книга. Той винаги си беше падал по грандиозните мечти, но никога не бе истински вярвал, че ще придобие такова богатство или толкова хубави жени. Алдън не се самозалъгваше да вярва, че е хубав или чаровен мъж. Той знаеше, че когато беше на Сейнт Томас или на Сейнт Кроа и някои привлекателни, но бедни жени флиртуваха с него, това беше само защото той парадираше с богатството си и харчеше щедро по различни поводи.

Алдън не се интересуваше защо жените му обръщат внимание. Важното беше да го правят и да шепнат думите, които той искаше да чуе.

Старият му белобрад слуга влезе в спалнята, като държеше сребърен поднос.

— Господарю, искате ли чаша вино?

— Да — кимна Алдън. — И когато ми налееш, искам да отидеш да видиш какво правят моите фусти. Довел съм някои новички тази нощ и другите ги подготвят за мен.

— Разбрано, господарю. Ще проверя веднага.

Старият човек излезе. Алдън отпи от виното и започна да мечтае за Лорин, като си представяше какво прави в момента, и как ще изглежда, когато накрая пристигне в огромната, пълна с възглавници стая, където го очакваше целият му харем.

Изведнъж лицето на Дерек също се появи в съзнанието му и Алдън отпи голяма глътка от виното. Англичанинът бе задавал твърде много въпроси и на него не трябваше да му има никакво доверие. Алдън не знаеше всичко, към което се стремеше Дерек, но той със сигурност представляваше нещо повече от посредник на похотлив и перверзен лондонски бизнесмен. Мисълта за реакцията на Дерек, когато се е завърнал в колибата и не е намерил Лорин, го накара да се усмихне.

— Английското копеле! Мислеше, че ме е притиснал, но аз му показах това-онова! — каза Алдън на глас, като се наслади на победното звънтене на гласа си в празната стая.

Той вкусваше от представата за безплодния гняв на Дерек, като прехвърляше тази сцена отново и отново през главата си, за да улови всички приятни нюанси. Алдън отпиваше виното и оставяше мисловния поток да плава безцелно. Точно в този момент подготвяха Лорин Мастърс за въвеждане в неговия частен харем. Беше сигурен, че тя ще изглежда превъзходно и че собствената му изява щеше да бъде повече от майсторска.

— Ще ти отрежа ръцете! Ще ти отрежа главата и я хвърля на акулите! — крещеше Грегър и лицето му бе дори по-червено и от косата му.

Иън се смаляваше пред него, — уплашен до смърт, само от време на време хвърляше по някой изпълнен с надежда поглед към Боунс, като напразно очакваше подкрепа.

— Той ни нападна изневиделица, капитан Грегър — продължи Иън с висок и тънък гласец. — Ние се разхождахме и всичко, което разбрах, бе, че камата на Дерек бе намерила целта си. Аз се сражавах с британеца, но когато той си обърна опашката и избяга, помислих, че е по-добре да дойда да ви видя, преди да отида да го преследвам.

Грегър цинично напсува Иън и каза:

— Наистина ли мислиш, че ще повярвам на подобна история? Ти си кръстосал саби с англичанина и си тука, за да ми разкажеш това? Съвсем не ти приляга, жълто куче! Съвсем!

Той се извърна от Иън и погледна през прозореца навън. Там някъде в нощта бе Дерек с фустата, която Алдън му даде. Защо не си беше в колибата, за да прави с французойката онова, което всеки истински мъж би правил?

Въпросът преследваше Грегър, особено след като съвсем не му хареса заключението, което направи. Единствената възможна причина да бъде навън с русата фуста бе очевидно ясна: той възнамеряваше да отиде на Сейнт Луцифер. Но Грегър знаеше, че за целта той трябваше да открадне лодка, за да предприеме пътуването. Нещо повече, Грегър се съмняваше дали Дерек изобщо ще може да открие малкия остров през нощта, особено при задаващата се буря.

— Капитан Грегър, мога ли да си взема пиене, след като вече и без това съм тук? — попита Иън внимателно и страхливо.

— Да, да, да — отговори капитанът, въпреки че не бе чул и дума от това, което му бе казано.

Храбростта в постъпката на Дерек беше повече от това, което Грегър можеше да предположи. Наистина ли искаше да се изправи лице в лице в Алдън Мичъл? Ако не беше така, тогава възнамеряваше да открадне Лорин. И в двата случая това бе дръзка постъпка за човек без приятели и с толкова много врагове.

— Подгответе „Неверник“ за отплаване — каза Грегър с нисък заповеднически глас.

— Мислех, че ще отплаваме утре сутрин, капитане — обади се Боунс.

— Не се опитвай да мислиш, глупако! — излая Грегър. — Прави това, което ти казвам, и то бързо!

Грегър чу шума от падащи столове, докато моряците се блъскаха да излязат от кръчмата. Никой не изпитваше желание да му се мотае из краката, когато гневът му избухваше.

С Дерек на моя страна ние можем да завладеем всеки остров на Карибите, помисли навъсено Грегър, като се възхищаваше от куража и смелостта на своя враг, въпреки че намираше постъпката му самоубийствена. Аз бих могъл да поема без никакви затруднения бизнеса на Големия човек, ако Дерек застане на моя страна. Затова е твърде лошо, че трябва да убия англичанина. Тази нощ.

Двадесет и първа глава

— Не, не искам да влизам там — каза Лорин, докато се съпротивляваше на ръцете, които я докосваха и се опитваха да я склонят да влезе в дълбоката, емайлирана вана.

— Трябва да го направиш — съчувствено отговори русата жена. — Повярвай ми, най-добре е просто да правиш това, което ти казват. Аз се опитах да се противопоставя на господаря Мичъл, но само си навлякох гнева му.

Лорин погледна русокосата и мило се усмихна. Изглежда, тя бе от добро семейство, а в думите й личеше лек английски акцент.

— Как се казваш? — попита Лорин, като се опитваше да не обръща внимание на женските ръце, които развързваха мръсните й шалвари и риза.

— Имената нямат никакво значение тук — отвърна жената. — Ако господарят Мичъл не хареса името ти, ще ти го смени. Тук той е като бог. Може да прави каквото си поиска, тъй че по-добре му се подчинявай или ще те бият с камшик.

Жените бяха наобиколили Лорин и дърпаха шалварите и ризата й, за да я съблекат. Някои от тях цъкаха с езици, като гледаха колко мръсни бяха стъпалата й, други разглеждаха изцапаните й дрехи и се чудеха на глас къде може да е намерила толкова хубава коприна и как е могла толкова да я изпоцапа и скъса.

— Моля те, направи това, което ти казах — продължи русокосата, но този път в гласа й прозираше нетърпение и притеснение. — Ако не се измиеш, господарят Мичъл ще се разсърди, а когато е сърдит, той си го изкарва върху всички нас.

Една от жените в харема постави ръка на кръста на Лорин и я запобутва към ваната. Лорин отблъсна ръката, а очите й срещнаха погледа на русокосата. За секунда те просто се гледаха. Лорин разбра, че поведението й, нейната съпротива можеше да донесе преки и болезнени последствия за всички останали нещастни жени, които бяха станали жертва на Алдън Мичъл.

Лорин отново погледна русата и се запита на колко ли години е тя. Шестнадесет? Седемнадесет? Със сигурност не повече от осемнадесет. Лорин се чудеше дали Дерек би я сметнал за привлекателна, дали предпочита руса коса и бяла кожа пред катраненочерната коса и мургавата кожа.

— Как се казваш? — отново попита Лорин, но този път съвсем тихо. — Ако ми кажеш, обещавам да се изкъпя.

— Аманда. Сега, моля те, влез във ваната. Ако не си готова, преди да се върне господарят Мичъл, всички ни ще набият!

Името порази Лорин като гръм. В продължение на няколко секунди тя дори не можа да си поеме дъх. Стоеше вкаменена, като гледаше красивото младо момиче, и сега разбираше, че през цялото време Дерек беше казвал истината.

— Лейди Аманда Йорк? — попита Лорин. Беше сигурни в отговора, но все пак искаше да го чуе.

Като чу името си, Аманда застина на мястото си. Устните й бяха леко отворени и потрепваха, като че искаше да каже нещо, но не проронваше нито дума. Откакто я бяха пленили, тя на никого не бе казвала фамилното си име.

Лорин се почувствува по-уверена. Тя хвана Аманда за ръцете и се наведе напред, така че устните й почти докосваха ухото на момичето.

— Не се тревожи. Дерек те търси. Той ще те намери и ще ни освободи.

Аманда стисна ръцете й и отговори:

— Знаех, че ще дойде!

Бистри сълзи на облекчение блестяха в очите й, но изведнъж тя прошепна, като гледаше уплашено:

— На никого не казвай за това! Господарят Мичъл има шпиони между нас, жени, които се опитват да спечелят благоразположението му, като му донасят какво говорим и правим, когато той не е тук. Не трябва да се доверяваш на никого.

Лорин се чувствуваше неудобно, когато й помагаха да влезе в голямата вана и непознати жени започнаха да я къпят. Тя погледна Аманда, която мълчаливо, едва доловимо я увери, че всичко е както трябва и тя не бива да се смущава.

Аманда взе голяма сребърна чаша, гребна топла вода и я изля върху главата на Лорин, за да намокри гъстата й черна коса, преди да отсипе малко сапун върху дланите си от една друга чаша.

— Ще ти хареса — каза Аманда, докато сапунисваше косата на Лорин. — От това косата ти ще ухае чудесно.

Лорин затвори очи и си спомни последния път, когато някой я бе къпал и колко вълнуващо бе всичко тогава. Сега, когато я докосваха жени, нямаше нищо еротично, но нежните ръце все пак я успокояваха, премахваха напрежението и страха. Пръстите на Аманда втриваха сапуна навътре в косата й. Лорин въздъхна тежко, изведнъж почувствувала умора от бягането и криенето, от борбата за живот през всяка секунда от всеки изминал ден.

Най-после съмненията, които бе имала спрямо Дерек, бяха отхвърлени веднъж завинаги. Той наистина бе добър човек, който просто искаше да намери и спаси отвлечената си сестра.

Лорин почувствува как някой я хвана за глезена и вдигна крака й от водата. Тя отново чу цъкане, после усети насапунисана кърпа да търка стъпалото й. Усмивка се плъзна по устните й. В детството й колко ли пъти бавачката й също така бе цъкала с език, докато миеше малките крачета преди лягане и мърмореше, че младите дами не бива да тичат боси навън?

— Обезателно трябва да й вземем чехли. — Лорин чу гласа на Аманда. Тя се зачуди към кого се бе обърнала, но не отвори очи. Топлата сапунена вода и успокояващият масаж притъпяваха страховете й… и волята й.

— Вземи един чифт и за другата жена. Косата й е цялата разчорлена, а не искам господарят Мичъл да ги види в този вид.

— Разбира се, господарят не бива да вижда личната си собственост с разчорлени коси! — саркастично промърмори Лорин с все така затворени от умората очи.

— Престани! — изсъска Аманда в ухото й, за да не чуят другите жени. — Вече ти казах за шпионите на господаря Мичъл, а ти по-добре ме послушай. Ако видиш, че лъжа, продължавай с тези приказки и ще видим коя от нас ще си изпати!

Вледеняващите думи на Аманда, в които прозираш страх и спомен за болка, прогониха умората на Лорин. Тя се изправи във ваната и взе голяма гъба от една от наложниците, която се опитваше да изтрие лявото й стъпало.

— Аз ще свърша това — каза Лорин намръщено, сякаш се сърдеше на себе си, и започна да търка тялото си с гъбата, докато Аманда плакнеше косата й.

— Хайде да свършваме, а?

Аманда тъжно прошепна:

— Съжалявам. Наистина. Но ако не се подчиняваш на господаря Мичъл, ще те накажат. Казвам ти това за твое добро. Господарят Мичъл е чудовище и му доставя удоволствие да кара жените да страдат. Не му давай повод да те нарани.

Ядосано стиснала зъби, Лорин тихо каза:

— Той не ми е господар!

Лорин все още беше във ваната, когато в стаята влезе един старец с дълга бяла брада и набраздено от годините лице. Сърцето й подскочи, когато го видя. Беше същият човек, с когото се бяха сблъскали в имението на Алдън Мичъл в нощта, когато двамата с Дерек се бяха вмъкнали вътре!

Лорин се завъртя във ваната, като обърна гръб на слугата и скри лицето и гърдите си от него.

— Той не би трябвало да е тук! — високо каза тя.

Една от наложниците отвърна вяло:

— Ще свикнеш с това.

Аманда сложи ръка на рамото на Лорин и силно го стисна, като се опитваше да я успокои и не разбираше истинската причина за страха на Лорин.

Тя се обърна към влезлия:

— Вест от господаря ли носиш?

— Не. Изпрати ме да проверя как вървят приготовленията около новите му играчки.

Старият човек не обръщаше внимание на факта, че всичките жени в стаята бяха много красиви и половината бяха напълно голи.

— Тази вечер е по-нетърпелив от обикновено. Внимавайте да не го разочаровате.

— Добре — отвърна Аманда.

Когато слугата излезе, Лорин въздъхна с облекчение. Какво щеше да стане с нея, ако я беше познал? Този въпрос я накара да потрепери. И колко дълго можеше да остане в харема, без да я познаят?

„Побързай, Дерек — си помисли тя, докато привършваше с къпането. — Моля те, побързай!“

Дерек потопи греблата дълбоко във водата и започна да гребе, като задвижи кануто напред. Чуваше тежкото дишане на Шантел, а преди десет минути тя се бе оплакала, че мехурите на ръцете й се бяха спукали. Той й съчувствуваше, но в същото време не можеше да не си помисли колко различна бе тя от Лорин, а сравнението не бе в полза на Шантел. Всеки път, когато си помислеше за Лорин, той започваше да гребе по-бързо, воден от някаква по-голяма сила.

Беше се оказало учудващо лесно да открият кануто. То бе същото, което Лорин бе намерила онази нощ.

Тъй като те с Лорин бяха върнали кануто на мястото му, вероятно собственикът му въобще не бе разбрал, че някой го е ползвал. Този път Дерек нямаше да върне кануто. Тази нощ, с Лорин, Сю Елън и Шантел, той ще опита да се добере до един от по-големите острови. Ако успееше да стигне до един от главните датски или британски колониални градове, най-после щеше да има подкрепата на закона, за да защити жените.

После ще потърси Алдън Мичъл и Грегър… за да си отмъсти.

Дерек долавяше в нощния бриз мириса на приближаващата се буря. Това бе още една пречка по пътя му към освобождаването на сестра му и Лорин и той мълчаливо прокле небесата.

Колко ли дълго още Шантел можеше да гребе? Беше я видял да спира на два пъти, за да погледне дланите си, а това сигурно означаваше, че пукнатите мехури вече кървяха. Неприятно му бе, че си го мислеше, но в този момент би предпочел с него да беше Лорин, а не Шантел. С Лорин Мастърс до себе си той се чувствуваше по-уверен, Шантел му бе в тежест. Опита се да събере малко състрадание. Все пак тя бе просто жена.

— Ще издържиш ли? — тихо попита Дерек.

Шантел кимна. Беше смъртно уморена. Болеше я навсякъде, но беше свободна и се бореше срещу хората, които й бяха причинили зло. Нямаше да се предаде въпреки умората, въпреки това, че бе сигурна, че бягството и пълната свобода са невъзможни. Тя някак си вярваше, че Дерек може да се изправи срещу Алдън Мичъл като Давид срещу Голиат.

— Не е много далеч. Още половин час, и ще бъдем на Сейнт Луцифер — каза Дерек, като се надяваше Шантел да издържи още половин час.

Дерек за втори път виждаше острова през нощта откъм морето и се усмихна. Ако Лорин е тук, той ще я намери и ще я освободи… и ще убие Алдън Мичъл. Сега можеше по-добре да се ориентира на острова, а Шантел щеше да му помогне да научи повече за империята на Алдън Мичъл.

Извлякоха кануто на брега и както преди го покриха с палмови листа, които Дерек насече с късата си сабя. Това им отне само няколко минути, но Дерек усещаше, че времето тече и трябва да побърза.

— Голямата къща е в тази посока, нали? — попита Дерек, докато прибираше сабята в ножницата и кимна към имението, в което бе влизал преди няколко нощи.

— Да, но мръсникът държи жените си в отделна сграда, ей там, северно от голямата къща.

Шантел се усмихна, доволна, че може да нарече Алдън Мичъл мръсник, без да се страхува, че ако някой я чуеше, можеше да се опита да спечели благоразположението на „господаря“, като му предаде думите й.

— Има път, който свързва къщите.

Дерек за момент се замисли. Естествено, искаше се веднага да тръгне към харема, където бяха Лорин и Аманда.

— Те са повече от нас — каза той колкото на себе толкова и на Шантел. — Съмнявам се, че Алдън се тревожи, че ще го преследвам дотук, но ако въобще някъде ме очаква, то е в харема. Единственият начин да обърна нещата в наша полза е да отклоним вниманието му и да разделим силите им. — Той погледна Шантел и допита: — В харема има ли пазачи?

— Понякога да, понякога не. Зависи какво става. Понякога ни дават на мъжете като награда за нещо, което са направили. Така ти дадоха мен в замяна на жената, която притежаваш.

— Аз не я притежавам — озъби се ядосано Дерек, а после се прокле, че бе забравил ужасите, които Шантел вече бе излитала. Ако правеше грешка, като мислеше, че мъж има право да притежава една жена, то бе само защото я бяха наказвали, когато бе мислила обратното. Той внимателно докосна ръката й, като се вгледа в нея на лунната светлина. — Ще те измъкна, от всичко това и след време ни забравиш за Алдън Мичъл и всички останали… и за цялата тази отвратителна каша.

— Аз никога няма да те забравя — прошепна Шантел.

Дерек чу шум от чупещи се клонки и приближаващи стъпки. Той веднага извади сабята си и се обърна по посока на звука със стиснати в мрачна решителност устни. Също както бе направила при предишната схватка, Шантел се отдръпна, но не от страх, а защото не искаше да му пречи.

Шотландецът ги наближи, като в ръце държеше една кремъклийка. Той позна Шантел, но не и Дерек. Това не беше толкова чудно, тъй като още няколко наемници бяха взети в отряда на Сейнт Луцифер след нападението преди няколко вечери.

— Какво, по дяволите, мислиш, че правиш с една от курвите на господаря Мичъл? — запита шотландецът ядосано, завистливо. — Не си бил достатъчно дълго тук, за да я получиш за награда! Той ще ми нареди да ти подкастря оная работа, а аз с радост ще го направя, приятелче.

Дерек се опита да си придаде глуповат вид, като човек, когото са хванали с жената на съседа. Въпреки че с дясната си ръка продължаваше да държи сабята, той направи движение с лявата, сякаш искаше да каже, че всеки мъж от време на време има нужда от жена.

— И как я изкара навън, а?

Дерек само се усмихна. Нямаше представа каква лъжа да измисли за шотландеца.

Наемникът бавно се приближаваше, като държеше дулото на пушката към земята, но можеше всеки момент да вдигне оръжието към Дерек. Дерек не пропускаше нито едно движение.

— Как се казваш? От колко време си при господаря Мичъл?

— Отскоро. От съвсем скоро.

Шотландецът спря на няколко метра от Дерек, така че той не можеше да го стигне със сабята си. Дръпна петлето на пушката и в нощта се чу заплашителното щракване на желязото.

— Какво има, приятел? — попита Дерек, после се опита да се изсмее тихо. — Няма защо да се горещиш. Искаш жената ли? Добре! Просто изчакай да ти дойде редът, само за това те моля. Аз съм разумен човек. Знам, че всеки мъж има известни нужди. Само ми дай пръв да я пробвам, после съм съгласен да си я поделим.

— Ей, още не си ми казал как се казваш, а?

Дерек почувствува, че времето му изтича. Той изстена и се полуизвърна, като се държеше също както сприхавите си служители, когато ги хванеше да вършат нещо нередно.

— Няма да кажеш на господаря за мен, нали? По дяволите, приятел, нали знаеш к’ъв е! — заоплаква се Дерек, но в същото време с един замах измъкна сабята си. С ъгъла на окото си той виждаше как шотландецът вдига пушката.

— Аз съм нов тук! Не ща да…

В момента, когато шотландецът бе вече вдигнал пушката си, Дерек разбра, че времето му бе изтекло и никакви лъжи няма вече да му помогнат. Той приклекна и скочи напред, като замахна със сабята и описа смъртоносна дъга към дулото на пушката. От оглушителния изстрел в ушите му зазвъня и той дори не чу как, сабята се удари в цевта, блъсна я настрани, като едва не изби оръжието от ръцете на наемника.

Той изпусна изпразнената пушка и се протегна за кинжала си, но се оказа, че много бе подценил бързината и силата на Дерек, и тази грешка му коства живота. Ръката на шотландеца бе на дръжката на камата, когато хладката стомана се вряза в топлата плът, и последната му мисъл бе, че сигурно това е човекът, който бе причинил толкова неприятности и смърт предната нощ.

След като прибра кинжала си, Дерек се обърна към Шантел. Лицето й бе бледо, а ръцете й трепереха. За втори път тази нощ тя виждаше Дерек да убива и беше ясно, че не е свикнала да гледа такива неща.

— Ще продължиш ли с мен? — попита Дерек, като я хвана за ръцете и ги стисна окуражаващо. — Имам нужда от теб. Ти познаваш острова много по-добре от мен.

Шантел примигна с очи, тръсна глава, за да оправи обърканите си мисли, а после кимна.

— Не се тревожи за мен — прошепна изплашено тя. — Щом като ми обещаваш да убиеш Алдън Мичъл тази нощ, аз ще съм с теб докрай.

Двадесет и втора глава

— След час трябва да си готова — тихо каза Аманда, като бършеше дългата мокра коса на Лорин с дебела хавлиена кърпа.

Лорин гледаше отражението на новата си приятелка в огледалото. Беше й трудно да мисли за опасността, която я грозеше, за Алдън Мичъл и алчната шайка. Това, което тя искаше да знае, бе какъв всъщност е Дерек, какъв е бил като дете и като юноша. Тя знаеше, че тези въпроси могат да изчакат, тъй като в момента имаше други много по-важни неща за решаване. Но засега, поне през следващия един час, преди Алдън Мичъл да дойде за нея и Сю Елън, Лорин не искаше да прави нищо друго, освен да мисли за мъжа, в когото бе влюбена.

— Косата ти е толкова гъста — простичко каза Аманда, като прокара пръсти през влажните къдрици на Лорин. — Съмнявам се, че ще изсъхне навреме.

За миг погледите им се срещнаха в огледалото и Лорин с учудване забеляза, че Аманда едва сдържа сълзите си.

— Какво има? — попита тя внимателно, като обърна глава на възглавницата. — Кажи ми, Аманда.

Аманда се огледа, за да види дали някоя от жените не ги наблюдава или не може да ги чуе.

— Чувствувам се толкова виновна — започна тя с леко разтреперан глас, а ясните й сини очи се напълниха с мъка. — Все пак аз съм една Йорк и би трябвало да умея да се справям с всякакви ситуации. А аз дори не мога да се измъкна от тази каша, да не говорим, че и на теб не мога да помогна.

Бързо, ядосано тя избърса сълзите си.

— Чувствувам се толкова безсилна. Ти значиш толкова много за брат ми, а аз не мога да направя нищо, за да те защитя или да ти помогна.

Лорин взе ръката й и лекичко я стисна, като сърдечно се усмихна.

— Това не е вярно! Приятелството ти вече ми помогна толкова много пъти, но ти не го усещаш. Дори и да не можеш да измъкнеш себе си или мен оттук, ти ми каза как да направя цялото това ужасно положение по-поносимо. Не виждаш ли колко важно е това? Не виждаш ли колко горд ще е Дерек е теб?

Аманда се усмихна слабо с треперещи устни.

— Просто ми се иска да можех да спра…

— Знам — отговори Лорин, която също не можеше да каже цялата грозна истина. — Но не можем да попречим на това, което ще се случи. Важно е да не се предаваме и само да се молим и надяваме Дерек скоро да дойде. Той ще дойде… почакай и ще видиш.

— Права си. Дерек няма да ни остави.

Независимо от положението Лорин успя да се усмихне на Аманда и й подаде четката за коса, която им бяха дали.

— Ще разрешиш ли отново косата ми? — попита тя, като се обърна на възглавницата, седнала с подвити крака и с гръб към Аманда. — Много е приятно.

Аманда внимателно заразресва дългата и леко влажна коса.

— Разкажи ми за Дерек — помоли Лорин с дяволито огънче в тъмните й очи и заразглежда израза върху лицето на Аманда в огледалото. — Искам да знам абсолютно всичко за него.

— Да знаеш абсолютно всичко за него? — тихо се засмя Аманда. — Никой не знае чак толкова много. Той винаги е бил доста потаен. Мисля, че татко го възпита така. Не съм сигурна. Но Дерек никога не е говорил много — поне за нещо друго — освен за работата си.

— Печеленето на пари е много важно за него? — попита плахо Лорин.

— Не, не мисля. Той предпочита да говори за работата си, за да не говори за себе си. Така поне мисля. — Докато говореше, гласът на Аманда бе изпълнен с чувство, което граничеше с благоговение пред брат й. — Дерек никога не е бил истински доволен. Справяше се толкова добре в училище, но никога не беше доволен. Не мисля, че някога е бил истински щастлив.

Лорин не искаше да пита, но любопитството й надделя.

— Много ли жени е ухажвал? Имал ли е сериозна връзки?

Аманда се изчерви и бледите й страни красиво поруменяха.

— Не би трябвало да ти казвам тези неща, ако сте влюбени.

— Но ще ми ги кажеш, нали? Хайде, Аманда, ние жените трябва да си помагаме. Освен това коя добре възпитана млада жена не обича от време на време да чуе някоя клюка.

Тихичко се засмяха и за момент и двете изглеждаха, сякаш се готвеха за среща с подходящ кандидат, а не за идването на Алдън Мичъл.

— Е, мисля, че е по-правилно да се каже, че Дерек бе преследван от много жени. Разбира се, не открито. При неговото състояние, титла и външност може да се каже, че е имало много жени, които са се надяли да станат лейди Йорк. — Аманда взе една бледосиня панделка, пъхна я в косите на Лорин и я върза елегантно отзад. — Разбира се, Дерек винаги е бил предпазлив, дори като младеж. Татко ни предупреждаваше за хората и подбудите им, казваше ни, че ще има такива, които ще са мили с нас, но всъщност само ще искат да сложат ръка на това, което имаме. — Мисля, че е взел това присърце.

Лорин слушаше Аманда с напрежение, докато тя говореше за Дерек. Значи той наистина е титулуван английски джентълмен, си помисли тя с благоговение, после се поправи усмихната. Дерек бе много неща, но тя със сигурност знаеше, че той невинаги беше идеален джентълмен… и това бе едно от нещата, които тя обичаше у него.

— Бил е внимателен значи? — попита тя, за да подкани Аманда да продължи.

— Внимателен… да, дискретен… да, нежен… е, страхувам се, че брат ми притежава много качества достойни за възхищение, но себеотрицанието не е между тях. — Аманда се наведе ниско до ухото на Лорин. — Спомням си една вечер, когато татко и Дерек бяха в библиотеката. Беше много късно. Дерек току-що се бе прибрал, а татко го чакаше. О! Татко викаше толкова високо, че можеха да го чуят чак в съседното графство. Татко каза, че знаел какво прави Дерек с едно момиче, а после с друго. Не можех да повярвам на ушите си — някои бяха по-големите сестри на приятелите ми! После мина прислужницата, видя ме да слушам до вратата и веднага ме отпрати да си лягам, тъй че не успях да чуя повече. Но след тази нощ вече знаех, че за брат ми жените не бяха само обект на възхищение.

Лорин изпита ревност, но после си помисли колко глупаво е да питае такива чувства. Тя все пак не бе девица, когато срещна Дерек. Но единствената й глупава младежка връзка, Ричард, едва ли можеше да се сравни с препускането на Дерек сред женското население на Лондон! И все пак искаше й се Дерек да не бе „познавал“ толкова много други жени. Тя се питаше дали ще успее да задържи интереса му върху себе си и да го направи щастлив — сексуално и иначе.

— Тук ли е роклята? — попита Лорин, като отхвърли мислите за Дерек и всичките му проклети любовници.

Аманда се изправи и взе тънката като паяжина дреха. Лорин стана, после леко се наведе с ръце, протегнати напред. Аманда й помогна да се облече, а когато беше готова, Лорин се погледна в огледалото и ахна.

Платът бе толкова прозрачен, че тя виждаше очертанията на собственото си тяло през бледосинята материя.

Извивките, тъмните кръгчета на зърната и тъмният триъгълник между бедрата й — всичко се виждаше, но само леко замъглено от тънката коприна.

— Трябва ли да нося…

— Господарят Мичъл го иска — бързо се намеси Аманда, като искаше навреме да спре недоволството на Лорин, преди да е стигнало до ушите на някой шпионин. — Най-добре е да правиш каквото иска той. Той така или иначе винаги постига своето. Ако се съпротивляваш, просто ще пострадаш.

Лорин стисна зъби, за миг притвори очи и се помоли Дерек да дойде. По-скоро.

Дерек избърса с ръка потното си чело, като клекна в храстите край имението. Шантел бе до него. Независимо от страха си до този момент тя се бе държала смело и уважението му към нея бе пораснало много, откакто бяха стъпили на Сейнт Луцифер.

— Сигурна ли си, че Лорин не е там? — попита той.

— В нищо не мога да съм сигурна — прошепна Шантел с едва доловим френски акцент. — Но преди, когато мръсникът довеждаше нови жени, винаги ги отвеждаше в Малката къща. Ние влизахме в Голямата къща само когато ни водеха да я чистим.

— Тогава Аманда също не е там, нали? Сега сигурно не чисти?

Шантел поклати глава. За миг Дерек се вгледа в профила й, като се питаше кои от обясненията й отговаряха на чистата истина и кои бяха просто нейните надежди. Той знаеше, че тя иска дворецът да изгори до основи. Това искаше и Дерек, но не просто като отмъщение, а за да отклони силите на Алдън Мичъл, докато намери Лорин и Аманда и избяга с тях.

Голямата къща, както я наричаше Шантел, не изглеждаше празна, както се бе надявал той. В няколко от стаите светеха лампи и от време на време се виждаше как някой, може би един от слугите на Мичъл, минава покрай прозореца. Това подсказваше, че щеше да се случи нещо важно или вече се бе случило. В душата на Дерек се вмъкна съмнение дали сестра му и неговата любима някога ще бъдат свободни от гибелното зло Алдън Мичъл.

Той си мислеше, че може да подпали пожара в една от стаите на горния етаж, когато някакво раздвижване пред двукрилата входна врата привлече вниманието му и го накара да приклекне по-ниско зад храсталаците, които ограждаха имението.

Сърцето му подскочи, когато разпозна топчестата фигура на Алдън Мичъл, който минаваше през вратата, придружен от двама едри, страшни на вид мъже. С махване на ръката Алдън отпрати нанякъде единия. Телохранителят се върна след секунди, като водеше една кола, теглена от муле.

— Дали не отиват в харема? — шепнешком запита Дерек, долепил устни до ухото на Шантел.

— Ще видим на къде ще потегли колата — отвърна тя. — Но видът му подсказва… да, той изглежда така, когато иска жена.

Дерек взе ръката й и я стисна.

— Той няма да дочака изгрева.

Колата бавно потегли по изровения път. Само с поглед те се разбраха, че Алдън се бе насочил към харема.

— Остани тук — прошепна Дерек, когато колата се изгуби от погледите им. — Не мърдай, докато не се върна. Ако чуеш стрелба или ако къщата гори и мен ме няма, бягай, разбра ли?

Шантел кимна. Дерек я потупа по бузата, после излезе от сянката и тръгна към палата на Алдън Мичъл с очи, вещаещи смърт.

Три минути по-късно две стаи на горния етаж се обвиха в пламъци. Все още със сабя в ръка един мъж лежеше мъртъв и последното, което си бе помислил, бе, че никога не бе вярвал, че англичанинът може да е толкова бърз.

Една старица със снежнобяла коса излезе от една от долните стаи. Тя срещна погледа на Дерек и се вкамени. Въпреки че първо се бе изплашила, след миг на лицето й се изписа смирение.

— Няма да ти сторя нищо лошо — спокойно каза Дерек, като знаеше, че ще са необходими поне пет минути огънят да обхване целия горен етаж, преди да стигне долния. — Събери семейството си и бягай.

Жената неспокойно разглеждаше Дерек, като го вземаше просто за още един европеец, който ще изисква уважение.

— Говориш ли английски? — попита Дерек, смутен от непреклонното изражение на жената. — Разбираш, ли какво ти казвам? — Жената кимна. — До сутринта господарят ще е мъртъв — продължи той.

Старицата се усмихна и кимна, преди да извърне гръб към Дерек, за да тръгне да спасява децата и внуците си. Тя не знаеше какво очаква нея и семейството й в бъдеще, но Алдън Мичъл бе мъртъв, значи трябваше да бъде по-добро от миналото или настоящето.

Секундите минаваха бавно за Дерек, но това бе, защото мислите му неумолимо се носеха напред. Мина през последните две стаи на долния етаж, като проверяваше дали има жени и деца и изкарваше невинните жертви на скъперничеството на Алдън Мичъл навън под прикритието на нощта.

Дерек бе пред входната врата, когато друг пазач го нападна, като изрева гневно и се хвърли напред с високо вдигнат дълъг ятаган. Мъжът бе гол до кръста, а бричовете му бяха полуразкопчани. Зад него на прага стоеше млада жена, увита в тънък чаршаф, а измокреното й от сълзи лице бе абсолютно безизразно пред заиграващата се пред нея касапница.

Мъжът, като много други като него, се нахвърли със сляпа ярост, груба сила, но не и пресметливост. Той кръстоса сабя с Дерек веднъж. Звукът от удара на метала още звънеше в ушите му, когато кинжалът на англичанина влезе дълбоко в големия му корем.

Когато Дерек отново погледна младата жена, увита с чаршаф, тя се усмихна чаровно, с крайчеца на чаршафа избърса сълзите си и последва останалите, които напускаха имението.

Телохранителят спря колата и скочи на земята, за да отвори вратичката за Алдън Мичъл. Едрият деспот бе облечен в най-хубавото си бяло сако, поръбено със златоткан брокат и бричове, които му бяха отеснели значително, откакто ги бе ушил. Ослепително белите чорапи бяха нови, а обувките с големи токи блестяха. Въпреки че дрехите вече не му стояха много добре, Алдън се чувствуваше привлекателен в тях. А мисълта, скоро ще ги съблече, го успокояваше.

Белобрадият слуга с малко загрижено изражение чакаше пред входната врата, но това не значеше, че някое от желанията на Алдън не бе изпълнено.

— Господарю… ние чака вас — сериозно каза той, като се поклони толкова ниско, колкото му позволява годините. Алдън мина покрай него и влезе в слабо осветената, къща.

Без да се оглежда, Алдън направо се запъти към стаята на жените, мамен от това, което знаеше, че го очаква там. Той лично бе избрал дрехите на Лорин и Сю Елън и само като си помислеше как ще изглеждат двете жени, дланите му се изпотяваха, а копринената риза лепнеше под мишниците му.

Вратата на стаята бе леко открехната и когато Алдън я удари с ръка, тя отхвръкна назад и се блъсна в стената. В същия миг осем жени застинаха по местата си. Като едва се сдържа да не се изсмее на глас на страха им, Алдън се ухили и каза:

— Е, момичета! Радвам се да ви видя отново! Сигурно вече сте се запознали с нашите нови приятелки! Лорин и Сю Елън.

Лорин запази самообладание. Тя стоеше с отпуснати надолу ръце, изправени рамене и високо вдигната брадичка. Аманда я бе предупредила, че Алдън обича да се наслаждава на чуждите слабости. Ако се опиташе да прикрие голотата си, Алдън Мичъл със сигурност щеше да се подиграе на неудобството й и щеше да направи всичко възможно да я накара да се почувствува безпомощно нищожество.

— Боже! Боже мили! — тихо изруга Алдън, когато най-после забеляза Лорин, която бе застанала зад Аманда и още няколко жени.

Жените отстъпиха встрани и Лорин затаи дъх. Дълбоко в сърцето си тя знаеше, че цялото това представление се разиграва заради нея и Сю Елън. Начинът, по който Алдън я оглеждаше, като погледът му се плъзгаше лакомо по тялото й, я отвращаваше.

— Много хубаво — каза той, като предвзето провлачи първата дума. Безцеремонно подбутваше жените, за да може бавно да обиколи около Лорин. Само за миг, когато той бе точно зид нея, тя затвори очи и събра всичката смелост, която имаше. Алдън спря пред нея и небрежно протегна ръка към една от меките й черни, къдрици.

— Дори по-добре, отколкото се бях надявал… много по-добре…

Думите не му достигаха, но това в никакъв случай не ласкаеше Лорин. Фината рокля, която я покриваше от глава до пети, я караше да се чувствува по-гола, отколкото ако наистина нямаше нищо върху себе си. Надиплената тънка прозрачна коприна ясно очертаваше всяка част от тялото й, от нежната извивка на ханша й до високата й налята гръд. Тя виждаше капчиците пот, избили до челото и горната му устна, и отвращението й растеше. А той още не бе я докоснал и не я бе накарал да го докосне, но овлажнелите му ръце вече потреперваха. Въпреки че не можеше да твърди със сигурност, Лорин инстинктивно чувствуваше, че Алдън е слаб и непохватен в леглото, а също и егоистичен и неиздръжлив. В това положение той изглеждаше по-малко страшен.

Алдън я обиколи още три пъти, без изобщо да я докосне, като ясно съзнаваше, че когато най-после го направи, възбудата му ще достигне връхната си точка само за няколко минути.

Той насочи вниманието си към Сю Елън. Тя наистина бе красива, но не колкото Лорин. Липсваше й поразяващата красота на чернокосата чувствена млада жена от Вирджиния. Именно защото не бе толкова привлекателна и възбуждаща, Алдън съсредоточи вниманието си върху нея. Може би щеше да успее да задържи вълнението си още малко.

— И двете сте превъзходни — измърмори си той, като не очакваше никаква реакция от жените. — Виждам защо онзи проклет англичанин ви искаше и двете за себе си. — Той се почеса по току-що избръснатата брадичка, като бавно обикаляше Сю Елън и се наслаждаваше на това, което прозираше под фината рокля, и това, което оставаше скрито под коприната. — Той добре ли ви обучи?

На Лорин й се прииска да закрещи. Обучил? Като куче или кон? Ако в момента разполагаше със смъртоносния кинжал на Дерек, с радост щеше да го забие в сърцето на Алдън, ако и това да струваше собствения й живот. Саможертвата си заслужаваше, ако можеше да спаси друга жена от унижението, на което сега бе подложена тя.

Алдън докосна лицето на Лорин с върховете на пръстите си. Тя не понечи да се отдръпне, а продължи да стои със сведен към земята поглед, както я бе посъветвала Аманда.

— Може би все пак ви е обучил — промълви Алдън и пръстите му плъзнаха нагоре по едната й черна извита вежда. Той почувствува как вълнението му бързо нараства, а това бе опасно, и се обърна отново към Сю Елън, за да си възвърне самообладанието.

Алдън постави ръце върху гърдите на Сю Елън, покрити с коприна, като с палците си затърка върховете им. Той изучаваше лицето й, докато пръстите му я опипваха, като искаше да види реакцията й, но всъщност не се надяваше на такава. Сю Елън с поглед, сведен надолу, не даваше знак, че усеща докосванията.

— Той пипаше ли ви така? — леко раздразнен, попита Алдън.

Харесваше му жените да откликват на докосванията му. Нямаше значение дали се възбуждаха, или отвращаваха. Важното бе да реагират по някакъв начин, защото това го радваше и възбуждаше още повече. Равнодушието на Сю Елън го караше да се чувствува странно безсилен и напълно разбиваше вялата ерекция, която бе достигнал.

— Отговори ми, момиче! — изсъска той, доближил лице до това на Сю Елън, а пръстите му стиснаха по-силно връхчетата на гърдите й. Онова английско псе пипаше ли те така?

За момент Сю Елън вдигна поглед към него. Изгледа го право в очите и тихо отговори:

— Не, не ме е докосвал така. Той изобщо не ме е докосвал.

Алдън се изсмя, като първо помисли, че тя го лъже. За това тя щеше да опита камшика. Но после, почти веднага, след като бе решил да я накаже, разбра, че тя всъщност казваше истината. Възможно ли бе Дерек да предпочита мъжете? Ако нещата стояха така, той щеше да бъде идеалният купувач за лондонския бизнесмен, който жадуваше за девственици. Беше като да имаш евнух за пазач на харема.

Алдън започна да се смее. Той отдръпна ръце от Сю Елън, като отново се почувствува силен и всевластен. Отпуснатият му фалос потрепна и започна да се съвзема, щом като Алдън, вече сигурен във властта си над двете жени, си ги представи безпомощни и девствени.

— Сладки мои — изгука той, като тръгна отново да обикаля Сю Елън и Лорин, за да им се порадва. Той леко стисна Сю Елън отзад, изсмя се тихо и почувствува как възбудата занараства в него и той става силен, неотразим, мъжествен. — Това ще бъде нощ, която ще запомните за цял живот. Тази нощ ще ви науча на всичко, което трябва да знаете, ако ще доставяте удоволствие на един мъж. Тази нощ, сладки мои… — Той се наведе към Лорин, като вдъхваше естествената миризма на тялото й, и леко докосна с устни шията й. — Тази нощ ще ви дам това, от което имате нужда.

Лорин се радваше, че Алдън стоеше зад нея, защото така не можеше да види усмивката, която пробягна по лицето й. Алдън Мичъл да й даде това, от което има нужда? Този дебел, надменен, егоистичен глупак да я учи как да доставя удоволствие на мъж? След като се бе любила с лорд Дерек Йорк, бе абсолютно смешно да се помисли, че може да почувствува нещо повече от отвращение в ръцете на някой друг мъж. Много й се искаше да каже това на Алдън, да види ужаса на лицето му, когато разбереше, че е грозен, дебел, жалък…

— Нещо смешно ли намираш? — прекъсна мислите Алдън, като се наведе близо към нея и носът му едва докосна нейния. — Или може би мисълта, че ще те докосна, те кара да се усмихваш?

Лорин нямаше представа как трябва да отговори. Въпреки че знаеше, че трябва да се страхува от него, перченето и хвалбите му го правеха невероятно смешен.

— Е? — настоя Алдън.

Смешното свърши, когато Алдън сложи ръка на ханша й и я заопипва през тънката коприна. Той бе само един перчещ се петел, но в момента този петел имаше власт над нея. Усмивката на лицето, й се смени с изражение на студена неприязън.

— Или може би мислиш, че на нищо не мога да те науча? Така ли е, момичето ми? — изсмя се Алдън. Ръката му бавно запълзя по тялото й нагоре към гърдите. — Ако наистина си мислиш така, очаква те голяма изненада. Ще те науча на неща, които не показвам на всичките курвички. — Той отстъпи няколко крачки назад. — На колене — изрече той, присвил очи. — Съблечете ме, сладки мои. Ще ви покажа как да…

Вратата се отвори с трясък и отново се блъсна в стената, но този път не Алдън Мичъл се опитваше да влезе, като всява страх. Беше широкоплещестият висок белгиец телохранител: и съвсем не се превземаше.

— Гори! Господарю, всичко гори! — извика телохранителят.

Той все още, добре си спомняше как Алдън хладнокръвно бе убил приятеля му. Знаеше цената на всяка грешка и бе сигурен, че ще трябва да поеме вината за пожара в Голямата къща, нищо че нямаше нищо общо с това.

— Какво гори? — попита Алдън, а вените на шията му изпъкнаха. Издутината под бричовете, макар и не голяма, го караше да се чувствува ужасно неудобно сега, когато в стаята имаше още един мъж.

— Голямата къща! — промълви телохранителят с пребледняло лице, сигурен, че той също ще бъде убит по зло хрумване на Алдън Мичъл.

Лорин хвърли поглед към Сю Елън, после към Аманда. В очите и на трите се четеше въпросът: Дали е! Дерек?

— Докарайте колата! — изкрещя Алдън, като профуча край датчанина. — Заключете вратите! Тези момиченца скъпо ще си платят за тази нощ!

Някой винаги трябваше да плаща за всяко неудобство в живота на Алдън Мичъл, а той държеше този някой да бъде измежду робите му.

Двадесет и трета глава

— Я по-усърдно, жълти кучета такива! — крещеше Грегър, застанал на кърмата на лодката, а запотените моряци се напрягаха над греблата.

Двадесет минути по-рано Грегър бе призовал „добрите си приятели“ да вложат всичко, каквото могат, в работата си. Сега, когато бурята — бързо приближаваше, Грегър ги наричаше кучета, страхливци и какво ли не още.

Колко далеч бе Сейнт Луцифер? Седем мили? Повече? По-малко? Беше трудно да познае, а облаците не му позволяваха да се ориентира по звездите. Това щеше да бъде една от онези бури в Карибско море, които връхлитат без предупреждение, нанасят яростен удар, а после утихват още по-бързо.

Грегър усещаше бурята във въздуха. На изток небето бе почти мораво. Нощта не бе подходяща за излизане в морето, особено с лодка, и той за стотен път прокле англичанина. Въпреки че познаваше водите около Сейнт Луцифер по-добре от всеки друг, все още имаше поне дузина непокрити от прилива скали, които можеха да пробият и най-якото дъно, а той можеше да е сигурен за местонахождението им само на дневна светлина. Грегър бе оставил „Неверник“ да навлезе по-навътре в морето.

Съзнаваше, че хората са уморени. Но също знаеше, че репутацията, а може би и животът му бяха заложени на карта. Не бе наясно защо Дерек бе отишъл на Сейнт Луцифер, но каквато и да бе причината, тя не вещаеше нищо добро за Грегър.

Точно в този момент той видя пожара и опасенията му се събудиха с нова сила.

— Няма Бог на небето — прошепна Грегър и примижа, за да разгледа по-добре сиянието на пожара.

Колкото повече се приближаваха към Сейнт Луцифер, толкова повече можеше да види той. Огънят бе погълнал Голямата къща и много от заобикалящите я дървета. Нямаше никакво съмнение, че гори цялото имение и че Дерек го бе подпалил.

Искаше му се да обърне лодката назад и да се върнат на „Неверник“. Можеше да се върне на острова и да изчака преминаването на бурята сравнително спокойно и сигурно в кръчмата „Летящата гарга“.

Дори може би щеше да се стори на Мирабел по-хубав сега, когато Дерек не бе там. Беше много по-добре да се върне в кръчмата, където бе господар на живота си, отколкото да продължи за Сейнт Луцифер, където трябваше да се изправи лице в лице с Алдън Мичъл и да види щетите, нанесени от Дерек.

Никога досега Грегър не бе съзнавал толкова ясно колко страхлив е той. Погледна към хората си, които усилено гребяха, и си помисли, че те никога нямаше да узнаят истинската причина за връщането им на кораба. Може би те никога нямаше да научат, че от мисълта за среща с Алдън Мичъл, чиято къща току-що бе изгоряла до основи, му се виеше свят и му се повдигаше. Те никога нямаше да разберат, че всеки човек, който бе достатъчно смел, луд или просто сърдит, за да нападне Алдън Мичъл, както бе направил Дерек, за Грегър бе твърде опасен враг, за да желае да го предизвика.

Колкото повече се приближаваха към Сейнт Луцифер, толкова по-ярък ставаше огънят. Червеникаво-оранжево сияние се издигаше на мястото, където се намираше или бе се намирала Голямата къща. Дори дърветата, които бяха скривали палата на Алдън Мичъл, не можеха да прикрият пораженията от пожара.

— Направил го е оня луд мръсник, англичанинът — прошепна Грегър и зачудено поклати глава.

Чуваше как някои от мъжете говорят за пожара. Ако сега се върнеха назад, те щяха да разберат, че го е страх да се срещне с Алдън Мичъл или с Дерек, а може би и с двамата. Вече не можеше да използва бурята за предлог.

— Хайде по-бързо, кучета такива! Тази нощ ще видим наистина какви сте!

Младите, глупави, кръвожадни моряци, предвождани от Боунс, възторжено зашумяха, а Грегър си мислеше колко млади са те и какъв съперник трябва да е Дерек, щом като се бе осмелил да се изправи сам срещу Алдън Мичъл.

Вратата с трясък се затвори, а после я залостиха с желязното резе. Лорин погледна Аманда и й прошепна:

— Трябва да е той.

— Кой? — започнаха да питат другите жени и се скупчиха около Лорин и Аманда, за да научат повече.

Аманда отново се опита да предупреди Лорин да внимава какво говори пред другите. Пленничеството я бе научило, че навсякъде има шпиони и на никой не може да има доверие. За Лорин това нямаше значение. Тя бе сигурна, че преди да свърши нощта, Дерек ще ги освободи.

— Един добър човек — просто обясни Лорин и изтича до зарешетения прозорец. — Дошъл е да ни спаси!

— Откъде знаеш? — запита една от жените, а в гласа и прозираше снизходително съмнение.

— Чувствувам го с душата си — отговори Лорин, без да поглежда обвинителната си.

— Ако имаше душа, може би щеше да те разбере — промълви Аманда.

В нощта ехтяха викове. Жените се сгушиха на прозореца, с лица, притиснати към решетката, с очи, отчаяно търсещи в нощната тъмнина своя спасител. Десетината изключително красиви жени все още се притискаха една до друга, когато резето падна и в стаята влезе лорд Дерек Лестър Йорк. Тъмносинята му копринена риза бе раздрана до кръста, а от раната на гърдите му капеше кръв и се стичаше по плоския, стегнат корем. В едната си ръка държеше сабя, в другата кинжал, а светлите му сини очи блестяха от напрежение.

— Дерек! — изкрещя Лорин и като си проправи път сред жените, се хвърли към човека, когото обичаше повече от живота.

Като не изпускаше оръжието, Дерек разтвори ръце и я взе в обятията си. Лорин се притисна до него, затърси устните му. Той я целуна разсеяно, а очите му все още търсеха врагове в стаята.

— Алдън не е тук. Отведе хората си в Голямата къща — обясни Лорин, като притискаше глава към шията му и се опитваше да вдъхне особената му, успокояваща миризма. Сега тя бе сигурна, че най-после всичко ще се оправи, щом като той бе тук.

Дерек се освободи от прегръдката й и чак сега Лорин забеляза раната върху гърдите му и изцапаната си с кръв рокля.

— Ти си ранен! — извика тя.

— Не толкова сериозно, колкото изглежда — отвърна Дерек разсеяно.

Аманда Йорк стоеше край прозореца и плачеше от радост, като бе покрила лицето си с ръце и поглеждаше брат си над върховете на пръстите си. Искаше й се да изтича до него, да го прегърне, да го притисне до себе си, но все още не можеше да повярва със сърцето си, че това наистина е той. Твърде много неща й се бяха случили, откакто го бе видяла за последен път, за да повярва, че страданията й скоро щяха да свършат.

Лорин отстъпи назад и проследи погледа на Дерек към Аманда. Очите й се напълниха със сълзи, когато видя чистата и неприкрита обич на брата и сестрата.

— Аз съм тук — нежно каза Дерек и протегна ръце — Ще те отведа оттук.

Също както бе сторила Лорин, Аманда се хвърли към Дерек, обви ръце около шията му и го прегърна, сякаш никога повече нямаше да го пусне. Като гледаше, Лорин си спомни съмненията, които бе изпитвала към Дерек, помисли си за всичките случаи, когато се бе питала дали историята за Аманда е вярна, или просто бе хитър начин да скрие подлостта си, и тя се почувствува виновна за недоверието си.

— Раната ти кърви. — Аманда повтори думите на Лорин, сълзите й все още се стичаха от сините й очи, а Лорин забеляза, че те бяха също като на Дерек.

— Ще се погрижим за това по-късно — отговори Дерек и внимателно се освободи от прегръдката на сестра си. — А сега трябва по-бързо да се махнем оттук, преди някой да се е върнал.

Дерек погледна към Лорин, като очите му преминаха по лицето й и се спуснаха към гърдите. Замая я вълна на отчаяние. „Той не ме е докосвал!“ Искаше й се да извика, но знаеше, че няма никаква полза, поне не сега. Това, че я виждаше в прозрачния халат, бе достатъчно за него да си помисли, че Алдън Мичъл я бе имал.

— Бурята ще е силна — каза Дерек, обвил ръка около кръста на Лорин. Бе дал на жените няколко минути да си починат, преди да продължат. Не знаеше точно накъде отиват, но тъй като се отдалечаваха от имението, той смяташе, че се движат в правилна посока.

— Достатъчно силна ли, за да задържи Алдън и хората му? — запита Лорин.

Дерек поклати глава, като му се искаше да излъже, да успокои Лорин.

— Ако задържи Алдън, ще задържи и нас — след малко каза той, като продължаваше да оглежда нощното небе. — Това е малък остров. Алдън лесно ще ни намери, ако има достатъчно хора.

Той погледна Аманда, която, изглежда, имаше още много сили, въпреки че се бе задъхала. Няколко от жените като че ли нямаше да издържат още дълго, поне с темпото, което им бе наложил Дерек.

— Трябва да се махнем от острова, дори да ни настигне бурята. Предпочитам да се боря с бурята вместо с Алдън и хората му.

Лорин отново погледна раната върху гърдите на Дерек. Не бе много дълбока, но бе дълга и Дерек беше изгубил много кръв. Тя протегна ръка, за да погали лицето му и да привлече погледа му.

— Той не ме е докосвал — прошепна тя.

— Разбира се, че не — отговори той, но Лорин знаеше, че мисли, че тя го лъже.

Островът не бе толкова пуст, колкото Дерек си бе мислил. Натъкнаха се на едно село и успяха да вземат малко дрехи за жените. Предимно износени шалвари и ризи, но също и една памучна блуза и памучна рокля, които или бяха захвърлени от някой, или бяха откраднати от някои от хората на Грегър. Дерек многословно благодари на селяните на френски, испански, английски и немски, въпреки че много малко от тях наистина разбираха какво им казва. Единственото, което предизвика някаква реакция, бяха името „Мичъл“ и жестовете, показващи, че Голямата къща гори.

— Облечи това — каза Дерек на Лорин и й подаде роклята. На Аманда даде шалвари и памучна блуза. — Не са съвсем модни, но поне няма да се простудиш до смърт.

Лорин махна зацапаната с кръв рокля и облече другата. Да се простуди до смърт ли? Това едва ли щеше да се случи. Дори при усилващия се от бурята вятър, едва ли бе по-малко от 28°С. Тя закопча роклята. „Не мога да го накарам да ми повярва, че Алдън не ме е докосвал, дори това да е самата истина. Не мога да го накарам да повярва каквото и да било… ако той самият не поиска да повярва…“

Те поеха отново, като понякога се движеха почти без цел, търсеха лодка, нещо, където можеха да намерят някаква защита от все още невидимите си преследвачи. Дерек се надяваше, че пожарът им бе дал малко време, но то скоро щеше да свърши. Ако не успееш да намери начин да се измъкнат от Сейнт Луцифер, изгарянето на Голямата къща щеше да се превърне само в акт на отмъщение, но в нищо повече.

След час те намериха лодка. Тя бе превързана за толкова запуснат пристан и Дерек се страхуваше да пусне всичките жени на него.

— Стойте тук, докато го огледам — каза той на Лорин и Аманда.

За миг той се спря, за да разгледа лицата на жените, които го бяха последвали през джунглата. Много от тях едва се държаха на краката си. Шантел бе толкова уморена, че се бе проснала по гръб на пясъка, с протегнати настрана ръце и крака, и жадно поемаше въздух. Сю Елън беше коленичила с наведена глава, а разрошената й коса бе полепнала по изпотеното й лице и на слепоочията.

„Мен иска Алдън — помисли си Дерек, докато разглеждаше жените и се опитваше да отгатне колко още сили имаше всяка една от тях. — Сега вече жените не го интересуват. Ще иска да си отмъсти, а това значи, че с мен те са в по-голяма опасност, отколкото, ако бяха сами.“

Лодката бе в лошо състояние. Явно все още я използваха, но Дерек виждаше, че са я кърпили и поправяли няколко пъти и сигурно трябваше да се кърпи и поправя още, преди да реши да се качи в нея. Но той нямаше време за поправки и единственото сигурно нещо бе, че лодката няма да издържи десет човека и ще потъне.

Кои от жените да вземе със себе си и кои да остави?

Самата мисъл го накара да се почувствува лъжец. Когато се върна на брега, не можеше открито да погледне питащите женски очи.

— Лодката не пропуска вода, но е в лошо състояние. Не е сигурна — тихо каза той на всички. — Няма да издържи всички ви. Поне не за дълго.

— Какво значи това? — попита Лорин.

Тя знаеше, че ако се наложеше Дерек да решава кой да тръгне и кой да остане, той щеше да отстъпи мястото си на друг. В този смисъл тя го разбираше по-добре, отколкото той самият себе си. Каквото и да се случеше, тя искаше да остане с него.

— Още не зная.

Шантел тихо промълви:

— Аз ще остана. — Погледите на всички се обърнаха към нея, защото знаеха какво означава жертвата й. — Какво значение има? Толкова дълго бях с този мръсник, че вече никой друг мъж няма да ме поиска. По-добре да остана.

— Грешиш, Шантел, много грешиш — отговори тихо Дерек, който искаше да потисне неприятните мисля, които изпълваха тази красива французойка, но се и проклинаше, че е безсилен да го направи.

Една чернокоса, млада жена с освирепели очи излезе предизвикателно напред.

— Аз няма да остана. Няма да остана заради никой. Само се надявам Бог да не даде повече да ме докосне мъж до края на живота ми!

След този пръв изблик бързо последваха още пет-шест, Дерек се опита да обясни, че лодката е в лошо състояние, че е кърпена няколко пъти и че няма начин да разберат какъв товар ще издържи и колко далече може да стигне.

— Идва буря — говореше Дерек, като гледаше жените на слабата лунна светлина, виждаше им облекло и усещаше отчаянието им.

— Какво ще стане с вас, ако бурята ви настигне в морето? Има ли сред вас опитни моряци? Ще знае ли някоя от вас какво да правите?

— Той просто иска лодката за себе си! — нападна го първата жена и се обърна към останалите, които бяха настояли да заминат. — Просто я иска за семейството си, това е всичко! — Извърна студените си, тъжни очи към Аманда и прошепна: — Мислеше, че ще успееш да се отървеш, нали? Винаги си била егоистична малка кучка, Аманда! Наистина се радвам, че господарят Мичъл те наказваше.

Лорин не каза нищо, но можеше да се обзаложи на всичко, което имаше, че току-що бе открила шпионина на харема.

Дерек се опита да разубеди жените да не използват лодката, докато те бързо се качваха в нея. Колкото повече мислеше, толкова повече се убеждаваше, че това щеше да е последното плаване на лодката и на пътниците в нея. Подканяни от новия си, изключително егоистичен водач, жените ставаха все по-уверени, че Дерек иска лодката за себе си, когато ги убеждава да слязат от нея.

— Няма да успеете — тихо каза той, толкова тихо, че жените, които в този момент се отблъснаха от пристана, не можаха да го чуят.

Лорин пъхна ръка в неговата, като искаше да го докосне, да го успокои. Но се съмняваше, че може, а когато той не стисна ръката й, тя се увери, че съмненията й са основателни.

— Вината не е твоя — прошепна тя. — Те бяха решили да тръгнат. Не можеш да опазиш хората от самите тях дори да се стараеш много.

Дерек само хвърли поглед към нея, после извърна очи. Изглежда, му бе трудно да я гледа по-продължително време и това разкъсваше душата й.

— Май ми е трудно да защитя, когото и да е било напоследък — каза той и се отскубна от нея. — Трябва да продължим — обясни той на жените, които бяха останали с него. — Не знам какво ни предстои, но съм сигурен, че в момента, в който спрем, ще трябва да отстъпим пред Алдън Мичъл и хората му.

Той не спомена, че имаха само още няколко часа, преди тъмнината да се разсее. Веднага щом изгрееше слънцето, шансовете, да бъдат открити значително се увеличаваха, докато шансовете да останат свободни намаляваха.

Алдън се извърна с гръб към огъня, отблъснат от силната топлина. Пламъците се издигаха високо във въздуха и поглъщаха всичко. Пращенето на горящото дърво и бумтенето на кипналите, пръскащи се сокове вътре в стволовете на живите дървета изпълваха нощта.

— Всички да се избият — учудващо спокойно каза Алдън. Погледна към Грегър, после надолу към стоящия до него Боунс. — Чувате ли? Всички да се избият. Не само англичанинът, всички. Жените. Всички.

Грегър се успокои, че вината не бе стоварена върху него, и бе повече от щастлив лично да се заеме с убийствата.

— Не искате ли да върнем някои от жените? — попита Боунс. Убиването на красиви жени му изглеждаше ужасно прахосничество.

— Не, глупако! — изрева Алдън и спокойствието му изведнъж се разколеба. — Не разбирате ли какво се случи? Оня проклет англичанин изгори къщата ми и пусна собствените ми жени на свобода! Те бяха жени, просто проклети жени, а той изгори къщата ми заради тях! Искам да ги убиете! Искам да ги заколите! Искам те да станат пример за вас и всички други по тези морета какво става с хората, които ми се противопоставят.

Грегър гледаше Алдън Мичъл, докато той вилнееше, и си мислеше, че Господарят все пак не бе чак много голям господар, нито пък могъщ, колкото искаше да се покаже пред подчинените си.

Двадесет и четвърта глава

Вятърът бързо се усилваше и Дерек усещаше мириса на дъжд във въздуха. Някъде в себе си той благославяше приближаващата се буря. Тя щеше да затрудни преследвачите им. Но щеше да стане и по-опасно да излязат в морето. Втората лодка, която бяха намерили, изглеждаше здрава и бе достатъчно малка, за да я управляват, но в същото време щеше да побере жените и него.

— Планът ми е следният — каза Дерек, като събра жените около себе си. — Искам тази вечер да тръгнем на запад към Сейнт Томас. Няма как да разбера колко силна ще бъде тази проклета буря, но мога да се обзаложа, че ще е силна. Морето няма да е най-сигурното място, когато тя най-после връхлети. Но вятърът духа на запад, тъй че имаме някакъв шанс.

Също като брат си Аманда бе израсла, изучавайки схемите на ветровете, свързани с различните търговски интереси на семейството, затова добави:

— Да. Ако бурята наистина връхлети, и то с все сила това всъщност ще ни помогне, защото ще ни блъсне към Сейнт Томас.

Дерек се усмихна:

— Вярно е. Веднъж да стигнем до Сейнт Томас, там има няколко града, където можем да намерим убежище. Алдън Мичъл е силен на Сейнт Луцифер само защото са съвсем рядко населени. На Сейнт Томас има правителство, правни кантори, закони… не можеш да бъдеш самопровъзгласил се бог в едно цивилизовано общество.

Шантел сви рамене и каза:

— Аз съм с вас, където и да отивате.

— Аз също.

Лорин и Аманда се спогледаха. Аманда бе свикнала на този вид преклонение към брат й, но Лорин не беше, а и Дерек не бе й обърнал много внимание, след като я видя облечена в онази възмутителна рокля, дадена й от Алдън Мичъл.

Те се отблъснаха, като Дерек стоеше на кормилото. Няколко минути след като се бяха насочили към Сейнт Томас, чуха силни викове на собственика на лодката, който ги проклинаше. Зъбите на Дерек блеснаха в тъмнината, когато се усмихна, и Лорин тихичко изрече някакво проклятие, защото й се искаше той отново да я дари с усмивка, както в малката колиба с пръстения под, където тя бе дала воля на любовта си към него. Жалката платноходка се килна на една страна и Дерек помисли, че Сю Елън ще изпадне. Като с усилие удържаше руля, Дерек се бореше с бурята с цялата си сила и умения, които притежаваше.

Бурята бе връхлетяла със смайваща сила точно както бе предвидил той. Бе подозирал, че ще е голяма буря, но се оказа, че силно я бе подценил.

Първо ги настигна вятърът и заподхвърля лодката с такава сила, че Дерек се видя принуден да спусне платната. Едва бе успял да направи това, когато вълните се заиздигаха високо над тях. Дъждът се спусна като стена и заплашваше да напълни лодката. Лорин и Шантел изтребваха колкото можеха вода с двете кофи, които имаше на борда, но за всяка кофа изхвърлена вода дъждът изсипваше две.

Ако това беше английска лодка със същата големина, Дерек бе сигурен, че щеше да се е продънила и потънала. Поплавъците предпазиха лодката от пробиване поне десет пъти и въпреки че се нуждаеше от цялата си умствена и физическа сила, за да се бори с бурята, лорд Дерек Йорк като истински предприемач не можа да не изчисли печалбите от въвеждането на подобно нещо в Европа.

Часовете се нижеха един след друг, а облаците скриваха звездите и Дерек вече не знаеше накъде ги носят вълните и вятърът. Ако бе на запад, щеше да е прекрасно, ако ли не, беше му все едно. Сега само искаше да оцелее след бурята. Сутринта щеше да определи къде се намират по местонахождението на слънцето.

Жените продължаваха храбро да се борят с бурята, въпреки че бяха мокри до кости и смъртно уморени. Шантал и Аманда повръщаха и само изобилието от прясна дъждовна вода ги предпазваше от пълно обезводняване.

Една огромна вълна, дошла отзад, високо издига после я хвърли обратно в морето, като че не бе нищо. Десетки литри вода се изсипаха в лодката и с нова сила Лорин се зае да изхвърля кофа след кофа.

Дерек наблюдаваше как Лорин трескаво изхвърля вода, с развята тъмна коса, полепнала на главата й и разпиляна по раменете. Мократа памучна рокля прилепваше по тялото й, не скриваше нищо и Дерек си спомни как бе изглеждала тя, когато бе влязъл в харема, и как мразеше Алдън Мичъл, защото мръсникът бе видял Лорин в този вид.

Но дали само я бе гледал? А и Аманда? Тя също бе неприлично облечена, но това не го бе разтревожило толкова много. Сега това го караше да се чувствува виновен.

Ами ако Лорин е бременна? Дерек никога нямаше да разбере чие е детето — на Алдън или негово, щеше ли да живее с мисълта от кого е детето на Лорин? И всеки път, когато я докоснеше, щеше ли да се пита дали в този момент тя — не мисли за Алдън?

Дерек съвсем не се тревожеше, че Алдън е успял да възбуди у нея желание. Това бе смешно дори да си го мисли. Но щеше ли споменът за Алдън да й попречи да изпита наслада, когато я докоснеше Дерек?

„Мили боже — помисли Дерек, като гледаше как Лорин се напряга под тежестта на една кофа с вода, — тя има повече смелост от петима мъже, взети заедно!“

Една вълна се блъсна в кърмата на лодката, събори Дерек върху кормилото и му изкара въздуха. Той избърса солената вода от очите си и бързо провери дали някоя от жените не е паднала през борда, а вълните продължаваха да се удрят в лодката.

Лорин се загледа в него, приклекнала до ръба на лодката, с кофа в ръце. Погледите им се срещнаха. Не трябваше да казва нищо, за да го попита: „Промениха ли се чувствата между нас?“

Дерек знаеше, че няма да е прав, ако извърне поглед. Съзнаваше, че щеше да го разбере неправилно. Но не можеше да продължи да гледа тъмните й питащи очи. Когато най-после се реши отново да я погледне и така да й каже, че я обича и винаги ще я обича, каквото и да се случи, Лорин вече бе заета с изхвърлянето на вода.

С усилие насочи вниманието си към сестра си. Аманда бе смъртно бледа. Тя първа бе започнала да повръща от люшкането на лодката, а бурята продължаваше и тя, изглежда, скоро нямаше да се съвземе. Въпреки че не желаеше да пълни стомаха си с каквото и да било, Дерек я подканяше от време на време да пие от дъждовната вода.

„Тя е силна. Мама и татко ще се гордеят с нея. Като се върне в Лондон, ще бъде звездата на сезона и всички ще научат за приключенията й.“

Докато си мислеше така, Дерек разбираше, че Аманда нямаше да може да разказва за някои от приключенията си, а също и че преди да изпълни задачата си на Вирджинските острови, ще трябва да очисти света от Алдън Мичъл, Грегър и от колкото се може повече от пиратите на „Неверник“.

Друга разбесняла се вълна повдигна лодката, после я захвърли обратно в морето. Сю Елън, която едва не изпадна предния път, сега се намери на ръба. Тя щеше да падне извън борда, ако Лорин не я бе хванала за глезена и не бе я удържала.

— Бурята няма да продължи още дълго! — Дерек се опита да надвика грохота на вятъра и разбиващите се вълни. Всъщност той нямаше как да знае колко още ще вилнее бурята. — Само се дръжте! Ще се оправим!

Лорин отново го погледна, а тъмните й очи пак отправиха въпроса си към него.

„Да — питаше тя, — ние ще оцелеем, но ще оцелее ли любовта ни?“

Дерек присви зачервените си, подути от солената вода очи и се взря в непрогледната нощ. По гърдите си имаше синини от непрестанното блъскане в кормилото. Раната вече не кървеше, но краищата й бяха побелели и подпухнали. Коричката от съсирена кръв бе паднала.

Той едва виждаше Шантел, застанала на кърмата. Сю Елън бе направила всичко, което бе по силите й, но сега лежеше на дъното на лодката и всеки момент щеше да изпадне в безсъзнание от обезводняване и изтощение. Шантел все още намираше сили да изхвърля по някоя кофа вода. Лорин продължаваше да работи с всички сили.

— Виждате ли — започна Дерек, като се опита да надвика грохота на бурята.

Думите му внезапно бяха прекъснати, когато кърмата се разби в някакви скали. Ударът хвърли Дерек върху кормилото. Чу се звук на чупещо се дърво. Като че в отговор изпукаха собствените му ребра. Последната му мисъл бе изпълнена с гняв и разочарование, че не бе успял да върне сестра си в Лондон, да спаси останалите жени и преди всичко да покаже на Лорин колко много тя значеше за него.

— Ако не ги намерите, по-добре не ми се мяркайте пред очите — тихо каза Алдън Мичъл на Грегър, докато стояха на плажа. „Неверник“ бе закотвен на безопасно разстояние навътре в морето и очакваше своя капитан и екипажа. — А ако не се върнеш, аз ще те намеря. Това море е малко за двама господари, Грегър, запомни това. Ти ще притежаваш морето, а аз — земята… но само докато те оставя да живееш.

Известно време двамата мъже се гледаха неподвижни с нескрита омраза. Грегър щеше да убие всеки друг за такива думи. Но Алдън Мичъл предизвикваше такъв сковаващ страх, че Грегър прие заплахата мълчаливо и без предизвикателства.

— Ще намеря копелето и всичките му кучки — отвърна Грегър. — Ако морето не ги е погълнало, аз ще ги намеря.

— Опитай на Сейнт Томас. Там за пръв път срещнах англичанина. Ако бурята не го е убила, го е отнесла именно там.

Точно в този момент се появи Боунс, прокашля се, за да привлече вниманието им и да ги предупреди, че не са сами.

— Какво? — изръмжа Грегър.

— Кап’тан Грегър, сър, един от местните казва, че се опитал да спре англичанина да не му открадне лодката. Казва, че с него са били само четири жени.

Грегър замислено хапеше устните си. Той нямаше доверие на тукашните хора, но му изглеждаше малко вероятно доброволно да дадат лодка на Дерек.

— Поразпитай го още. Сигурно лъже. Всички тук винаги лъжат, когато могат.

— Вече го разпитах още, кап’тане. Не мога да го разпитвам повече.

— Защо?

— Щото ня’а език — отговори Боунс и личеше, му е трудно да не се ухили. — Отрязахме му езика, защото нямаше какво повече да каже. После му разпорихме и търбуха.

Грегър махна с ръка и Боунс бързо изчезна, сигурен, че бе зарадвал капитан Грегър и Господаря.

Когато отново останаха сами, Алдън каза:

— Държа в ръцете си повечето полицаи и политици на Сейнт Томас. На всички им плащам да стоят настрана от работите ми. Но все още не съм ги купил всички, а това значи, че Дерек може да ни създаде такива неприятности, че да увиснем на въжето за това. Помисли за това, Грегър, помисли повече за това. Помисли как ли се чувствува човек с въже на шията.

Алдън Мичъл обърна гръб на капитана на пиратите и тръгна към празния харем, който бе всичко, което му бе останало. Нямаше дори един роб, на когото да си изкара яда.

Дерек се събуди пръв. Лежеше, върху витлото на откраднатата разбита лодка. Тялото го болеше и бе сигурен, че ребрата му са счупени.

Скоро от изток щеше да се покаже слънцето. Първите розови лъчи вече осветяваха небето. Морето бе тихо, дори спокойно. Минаха няколко секунди, докато Дерек се опомни.

Четирите жени все още бяха в лодката, Дерек се изправи на крака и първо отиде при Лорин. Тя лежеше настрани в безсъзнание, с глава върху лявата й ръка, потреперваше едва-едва. Дерек махна мокрите коси от челото й. Кожата й бе студена и лепкава. После постави ръка на шията й и бързо напипа пулса. Туптенето бе силно и равномерно. Дерек се усмихна.

— Най-силната жена, която някога съм познавал — тихо каза той.

Прекрачи Лорин и отиде при Аманда. Дори в безсъзнание, тя продължаваше да стиска кофата, с бе изтребвала водата. На лявата й буза имаше тъмна синина, която се открояваше на бледата й кожа, но иначе изглеждаше добре. Пулсът й бе равномерен, но не много силен.

Дерек вдигна глава и за първи път, откакто бе дошъл в съзнание, се огледа наоколо. Лодката се бе лъснала в огромни скали на около петдесет метра от брега, за който Дерек се надяваше да е Сейнт Томас. Огромните камъни, или по-точно два от тях, бяха разцепили корпуса на лодката, но по волята на съдбата също я бяха заклещили. Това хрумване бе единственото, което ги беше спасило.

Дерек насочи вниманието си към Шантел и Сю Елън. Шантел, която стоеше на носа, когато се блъснаха в скалите, си бе счупила дясната ръка. Дерек бе почти сигурен в това, като съдеше по подутата й ръка. Ако искаше тази ръка да й служи и в бъдеще, трябваше колкото се може по-бързо да я заведе на лекар. Той беше виждал какво става с хората, когато имат гангрена, и не искаше това да се случи с Шантел.

Като се изключеха многобройните синини и порязвания, Сю Елън бе оцеляла, въпреки че бе в безсъзнание по време на сблъсъка.

— Направо е чудо, че не умряхме всички — тихо промълви Дерек.

Отзад се чу гласът на Лорин:

— Защо си толкова сигурен, че не сме?

Дерек се хвърли към нея, като заобикаляше разнебитените останки на корпуса на лодката. Коленичи до нея и взе лицето й между дланите си, за да я погледне дълбоко в очите. Загрижеността му за Лорин го караше да забрави собствените си счупени ребра.

— Как се чувствуваш? Боли ли те някъде?

— Навсякъде ме боли — отговори Лорин и отблъсна ръцете му.

Тя извърна очи. Нямаше нужда да си спомня за подозренията му, а нежната му загриженост само й напомняше какво си мислеше за нея, откакто Алдън Мичъл я бе пленил.

— Къде сме? — попита Лорин, като се оглеждаше наоколо. Видя брега само на петдесет метра от тях и ахна. — Били сме толкова близо и не сме успели да стигнем? — възкликна тя.

— Имаме късмет, че всички сме живи — напомни й Дерек.

Като изстена от болка, Лорин се изправи на крака.

— Сигурно си прав, но все пак, ако Бог искаше да сложи нещо на пътя ни по време на бурята, щеше да е много по-мило да постави онзи мек пясъчен бряг вместо тези скали.

Поведението на Лорин подсказваше на Дерек, че тя не се опитва да скрие болката си, за да изглежда смела. Също като успокоително лекарство през тялото му премина чувство на облекчение, което премахна болката и потисна страха, който бе твърде силен, за да издържи той още дълго.

С малко помощ Сю Елън дойде в съзнание. Едва тогава Дерек откри, че лявото й коляно е силно подуто. Тя можеше да се изправи на крака и да стои така, но щеше да се нуждае от помощ, за да върви, защото нараненото коляно не можеше да поеме тежестта й.

— Ако можете, измъкнете ме на брега, а после ме оставете — смело каза Сю Елън на групата корабокрушенци на борда на това, което бе останало от рибарската лодка. — Когато откриете някакво село, можете да изпратите някой за мен.

— Не — властно каза Дерек, като накара всички жени да го изгледат въпросително. — Щом като стигнахме дотук заедно, ще можем да стигнем заедно и до края. Аз ще ти помагам да вървиш. Ако не е достатъчно само да се облягаш на мен, ще те нося.

Лорин и Аманда, които познаваха Дерек най-добре, се спогледаха. Когато беше в подобно настроение, най-добре бе човек да прави каквото му казва. Той изгледа всяка жена поотделно, като че ги предизвикваше да му се противопоставят, да кажат, че дори той няма достатъчно сили — поне след всичко, което се бе случило през последните двадесет и четири часа — да занесе Сю Елън до най-близкото село.

— Намерете нещо, което да се държи над водата, за да стигнете по-лесно до брега — каза Дерек, загледан на изток, откъдето бяха дошли. Там далече небето бе лазурносиньо. Той разпозна признаците — задаваше се нова буря. Трябваха им часове, за да стигнат на Сейнт Томас, а бурята щеше да се разрази след дванадесет-петнадесет часа и когато стигнеше острова, щеше да причини големи разрушения.

Събраха всичко, което можаха, като взеха онези отломки, които се държаха на повърхността на водата, а после на група стигнаха до брега. Ребрата на Дерек, както подозираше той, не бяха счупени, а само пукнати. Той се изплю и с облекчение видя, че в слюнката му няма кръв. Ако ребрата му бяха счупени, той със сигурност щеше да изкарва кръв от дробовете си.

Вече стъпили на брега, Дерек отново огледа морето. „Неверник“ не се виждаше никъде, нито пък някой друг кораб, но той знаеше, че някъде там Алдън Мичъл ги следваше по петите. Естествено бе да отидат на най-близкия населен цивилизован остров. Но това знаеше не само Дерек, но и Алдън Мичъл.

— Ще се справим с гадното копеле — прошепна Дерек и се обърна към жените.

— Той все още е жив — тихо каза Шантел, като внимателно постави счупената ръка върху скута си. — Ти обеща.

— Засега е жив. Веднага, щом като заведем теб и Сю Елън на лекар и намерим хотел, господството Алдън Мичъл ще стигне до подходящия си, отвратителен край.

Лорин затвори очи и извърна глава. Въпреки че желаеше Алдън Мичъл да умре (а според нея той не заслужаваше да живее), искаше й се друг човек, да заеме със залавянето на този луд човек. Лорд Дерек, когото тя искаше да познава и да обича, нямаше да преследва човек, както един убиец преследва жертвата си.

— По-добре да тръгваме — каза Дерек, като само за миг срещна погледа й и видя неодобрението в очи й — Той ще ни последва, а аз искам пръв да разкажа случилото се на полицията, преди той да се е намесил.

Ръка за ръка, като тези, които можеха да вървят помагаха на останалите, те оставиха осеяния с отломки бряг и се насочиха към вътрешността на острова.

— Съдбата ни се усмихна — прошепна Аманда, докато оглеждаше малкия, но изключително чист кабинет.

— Това е просто за разнообразие — отговори Лорин. После, тъй като не искаше да бъде твърде черногледа, особено след чутите успокоения за коляното Сю Елън и ръката на Шантел, тя добави: — Най-лошото е зад гърба ни. Занапред ще ни е по-лесно.

Петимата корабокрушенци бяха намерили един тесен изровен път и бяха вървели по него, докато стигнаха пред една двуетажна бяла дървена къща с европейски прозорци. Една табела гордо съобщаваше, че тук са жилището и кабинетът на д-р Уилърд Уилямс.

Докторът бе възрастен, любезен, компетентен човек.

След като Дерек пусна една от малкото си останали златни монети в джоба на доктора, Уилямс огледа раните на Шантел и Сю Елън и заяви, че двете жени трябва за няколко дни да останат при него, за да е сигурен, че няма да има инфекция.

— Каквото решите, че е най-добре — бе казал Дерек.

След като се бе погрижил за по-сериозните наранявания, д-р Уилямс настоя да прегледа Лорин, Аманда и Дерек. Тъй като бе тактичен човек, той не попита какво правеше Дерек с тези четири жени или как бяха получили тези рани, но погледът му показваше, че той определено не одобряваше това.

— Къде сме? — най-после попита Дерек, когато незабавната нужда от медицинска помощ бе задоволена.

Д-р Уилямс го изгледа учудено.

— Искам да кажа, на кой остров? Бяхме в една лодка. Имахме неприятности — уклончиво отговори Дерек.

— Сейнт Томас — възрастният доктор изгледа Дерек така, сякаш той лично бе виновен за раните на всички и дори може би за бурята. Той не обичаше да вижда да нараняват жени и особено когато имаше толкова много жени — само с един мъж.

— Докторе, може би знаете къде бих могъл да намеря хотел за мен и моите… — Дерек не знаеше как точно да нарече Аманда и Лорин. Нищо не му се виждаше достатъчно подходящо и след малко той завърши с „приятели“.

— Има няколко хубави хотела — отговори докторът, като поглеждаше над рамките на доста дебелите си очила и мълчаливо изказваше неодобрението си към появата на Дерек с две полуголи жени. — Разбира се, това ще струва пари, а и ще трябва да купите по-хубави дрехи за дамите. В града има жени, които шият за богатите европейки. Обърнете се към тях за необходимите ви неща. — Докторът изгледа Дерек, присвил очи. — Това, което се случи тук, млади човече, си е само между нас двамата. — Той дръпна Дерек настрана, зад една завеса, така че да разговарят само като мъж с мъж. — Ако бях на ваше място, много щях да внимавам с кого разговарям. На този остров е хубаво да се живее. Харесвам съседите си, които са били родени тук, и онези, които не са били родени тук. Но мога да ви кажа следното: никой няма да стои безучастно и да гледа как един мъж има четири любовници едновременно.

— Д-р Уилямс, добри ми господине, останали сте с погрешно впечатление. Не е…

— Не ме прекъсвайте, млади момко! — строго каза докторът, като поклати пръст срещу Дерек. — Казвам това само за ваше добро. Вземете двете със себе си, другите две оставете тук. Аз ще се погрижа за тях.

Дерек искаше да обясни, че няма четири любовници, но съзнаваше, че никакви обяснения нямаше да задоволят добросърдечния, но досаден доктор. Д-р Уилямс щеше да вярва в това, в което вярваше, и Дерек не можеше да каже нищо, което да промени мнението му.

— Благодаря ви, докторе — най-после каза Дерек и здраво стисна ръката му. — Много благодаря за всичко, което направихте за мен.

Отново леко укорително, докторът отговори шепнешком:

— Правя го заради младите жени, не заради вас млади човече! — Погледите им се срещнаха. — Селото е надолу по пътя. На тази улица ще намерите два хотела, а близо до брега има още един.

— И в селото има полицай?

— Разбира се, че има. Не сме варвари.

Лорин, Дерек и Аманда набързо се сбогуваха с Шантел и Сю Елън, а после напуснаха малката клиника с нов ентусиазъм и енергия, сигурни, че най-лошото вече е минало.

Двадесет и пета глава

Като чувствуваха близката свобода и безопасност, тримата бързо изминаха останалото разстояние. Жените весело разговаряха, а Дерек доволно мълчеше.

— Вана с много, много сапун — каза Лорин. Тя прокара пръсти през гъстата си мръсна коса и се намръщи. — А после искам една пържола. Един ей толкова дебел бифтек! — показа тя.

— Аз също! — додаде Аманда. — През този месец изядох толкова риба, че да ми стигне за цял живот.

— И вино — продължи Лорин, както си вървяха. — Леденостудено и от добра реколта.

Аманда изохка щастливо и добави:

— Шампанско с пресни ягоди и боровинки! Дерек, спомняш ли си как мама и татко взимаха купа е боровинки и шампанско и по цял ден не излизаха от спалнята?

Дерек се усмихна накриво. Погледът му се плъзна към Лорин, която бе облечена в груба памучна рокля. Очите им се срещнаха и някакъв вътрешен глас му прошепна натрапчиво: „Беше ли я накарал Алдън да спи с него?“

Той извърна глава, защото не искаше тя да прочете мислите му и все пак знаеше, че тя вече го е сторила. Съзнаваше, че не е честно да съди за нея по миналото. Той самият не искаше да съдят за него по собственото му минало. Щеше да е особено неправилно от негова страна да отдава значение на това, което бе правила с друг мъж, ако не бе имала друг избор, освен да прави онова, което другият я е накарал да върши. Разумът на Дерек прекрасно разбираше това, но точно в този момент не на разума си се подчиняваше той, а на незрелите си, ревниви чувства, разяждащи го отвътре.

Като много други, които бе виждал на Сейнт Томас и на Сейнт Кроа, деловият център на града бавно се разрастваше във всички посоки, като следваше няколкото главни улици. Първо видяха схлупените колиби на общите и на пристанищните работници. После минаха покрай къщи, направени от тухли и дърво, кал и хоросан. Наближаваха центъра на града. Най-после стигнаха туптящото сърце на града, където се намираха кръчмите, заведенията за комар, хотелите и ресторантите, търговците, уличните продавачи и глашатаите.

Канцеларията на полицейския началник бе на главната улица, точно срещу един хотел. Когато изтощените пътници видяха хотела, наскоро варосан и с многообещаващ вид, умората внезапно се надигна в Дерек и изпълни всеки мускул на тялото му.

На улицата имаше много хора — моряци, търговци, добре облечени жени. Спокойната гледка, деловитостта и търговията, които нямаха нищо общо с купуването и продаването на жени, ободриха Дерек и му напомниха за удоволствията, които го очакваха в Лондон.

Влязоха в канцеларията на полицейския началник, Дерек вървеше пръв. Един двайсетгодишен младеж, с леко отпуснат корем, вдигна отегчен поглед от пасианса, който редеше.

— Какво мога да направя за вас? — попита той с лек акцент от американския юг. — Искам да съобщя нещо — отговори Дерек, той веднага стана надменен и се изпълни с подозрение към младия човек. — Тук ли е началникът ви?

— Лейтенантът не е на работа през деня. Сега кажете на мен каквото имате казвате.

Преценяващият му поглед се измести от Дерек към Лорин. Дерек видя неприкритата похот в очите му и с мъка се сдържа да не хване полицая за яката и да не го научи на обноски.

— Кога идва лейтенантът?

— В шест.

— Ще дойда тогава.

Полицаят понечи да каже нещо, но Дерек не остана да го изслуша. Въобще не му харесваше отношението на младежа, а и бе по-добре по-малко хора да знаят историята им. Освен това Дерек не желаеше се занимава с дребни чиновници и особено с такива, които се държаха надменно.

Пресякоха улицата, за да отидат в хотела. Дерек извади от пояса си малката кожена кесия и провери съдържанието й. Имаше три златни монети, които да стигнат за две седмици за хотел и храна, а също и за малко дрехи, но едва ли щеше да има пари за нещо повече от това.

Той леко сложи ръка на талията на Лорин, когато тя мина пред него на влизане в хотела, и усети как тя настръхна. „Страхува се да я докосна“ — горчиво помисли той, проклинайки Алдън Мичъл, загдето бе всял този страх, в сърцето на любимата му жена. — „Въпреки че безумно я желая, трябва да й дам време да се съвземе от това, което й се случи, от това, което са я карали да прави. Длъжен съм да й дам време.“

— Трябват ми две стаи — Дерек нареди на ниския мъж с козята брадичка, застанал на рецепцията в хотела. — Една за мен и една за… сестрите ми.

Хотелиерът хвърли поглед първо към чернокосата Лорин, после към русата Аманда и единствено професионалният му опит го възпря да не се усмихне похотливо. Хорските сексуални перверзни не му влизаха в работата, а златната монета, която Дерек пусна връзката му, го убеди, че е взел правилно решение.

Полицай Йонас Либерман не беше сигурен, че е успял да се качи на въртележката на живота, но имаше възможност да направи това и нямаше да позволи да пропусне този шанс.

Бяха минали три години, откакто Йонас бе постъпил като полицай на служба при лейтенанта, който бе платен от Алдън Мичъл. Йонас също тайно получаваше пари от Алдън в замяна срещу препредаването на важна информация за движението на кораби и товари. Полицейската му заплата не бе голяма и не можеше да покрие разходите му за алкохол и жени без парите от Алдън Мичъл.

Най-много го обиждаше фактът, че лейтенантът, който прекарваше по-голямата част от времето си в местните бардаци и публични домове получаваше три пъти повече пари от Алдън. Всеки път, когато научеше нещо важно, Йонас го съобщаваше на лейтенанта, а той от своя страна го предаваше на Алдън. Алдън винаги плащаше за информацията, но Йонас бе сигурен, че лейтенантът оставяше по-голямата част от парите за себе си.

Но този път нямаше да стане така. Този път нямаше да каже нито дума за тримата новодошли, дори ако лейтенантът се върнеше от Сейнт Кроа, където бе на ежемесечното си посещение при жена си и децата. Йонас излезе на прага на канцеларията и огледа небето. Тази нощ пак щеше да има буря. Може би лейтенантът нямаше да успее да се върне на Сейнт Томас. Колкото по-дълго отсъстваше, толкова по-големи шансове имаше Йонас да предаде сведенията си направо на Алдън Мичъл. Имаше само един проблем: как да вземе лодка и да отиде на островното имение, без да привлече вниманието на всички останали, които работеха за Алдън Мичъл.

Йонас се усмихна и се върна към пасианса си. Бурята щеше да му даде време да размисли. Ще намери начин как най-добре да се възползва от положението. Въпреки че бурята му пречеше да занесе съобщението си на Алдън Мичъл, тя нямаше да позволи и на англичанина и жените му да напуснат Сейнт Томас… а докато Йонас представляваше закона в селището, англичанинът никъде нямаше да отиде.

Хотелът бе много по-хубав, отколкото беше очаквала Лорин. Леглата бяха издигнати на яки дървени рамки, а дюшеците бяха пълни с гъши пух. Лорин се просна по корем върху леглото, въздъхна и затвори спокойно очи за първи път от месеци насам.

— Мога да спя цяла седмица — каза тя, като думите й се заглушаваха от меките памучни одеяла.

— Аз също — добави Аманда. — Но преди да си легна, ще се изкъпя. От солената вода кожата започва да ме сърби навсякъде. Много съм бяла.

Лорин се обърна по гръб, после се изправи и седна. „Да — мислеше си тя, — ти имаш бяла, нежна кожа. Бяла си като брат ти. Това ли търси той в жените? Достатъчно хубава съм, за да се люби с мен, но не ставам да ме покаже на семейството си?“

Откакто я бе спасил от харема на Алдън Мичъл, Дерек се бе държал възпитано с нея, но не и топло и любещо. Не й бе обърнал повече внимание, отколкото на Сю Елън и Шантел, и това не можеше да се отрече.

На вратата, свързваща двете стаи, се почука. Дерек каза от другата стая:

— Ваната ще донесат в моята стая. Изкъпете се първо вие, а аз ще отида да купя някакви дрехи. Ще се оправите ли без мен?

Аманда тихо се засмя:

— Скъпи братко, ние жените не сме чак толкова безпомощни, колкото ни мислиш! Хайде тръгвай сега, но се върни по-скоро. — Аманда се извърна и погледна Лорин. — Дерек винаги е бил много грижовен. Може би затова толкова много го обичам. — Тя сви рамене. — Можеш да се изкъпеш първа.

Лорин знаеше, че Аманда просто се държеше учтиво, но всъщност ужасно искаше да се изкъпе. Лорин също чакаше с нетърпение да измие всичко, което й се бе случило през последните няколко дни, но каза:

— Не, изкъпи се ти първа. Ако нямаш нищо против, искам за няколко минути да остана сама.

— Разбира се — отвърна Аманда. — Много добре те разбирам.

Но всъщност тя нищо не разбираше. Това, което най-много тревожеше Лорин, не бе какво се бе случило с Алдън Мичъл, а какво не се случваше с лорд Дерек Йорк.

Тя усети ръката на рамото си и се отдръпна. Не искаше нищо друго, освен да усеща прохладната трева на Вирджиния под краката си, полъха на вятъра в дългите си гарванови коси и непреодолимото чувство за свобода и сигурност, които я заобикаляха в родната й страна, когато тичаше безгрижна.

— Лорин, събуди се — каза Аманда и отново раздруса спящата жена. — Ваната е готова, а вечерята ти ще изстине. После ще имаш достатъчно време да спиш, но никога няма да се съвземеш, ако не се храниш.

Да се изтръгне от съня бе, като да се опитва да тича във вода, стигаща до кръста й. С огромно разочарование Лорин разбра, че не е малко момиченце, че не си е вкъщи във Вирджиния и че не играе на гоненица със сестрите си.

Тя погледна Аманда и сънено се усмихна:

— Трябва да съм заспала.

— Ти заспа преди два часа. На Дерек му беше жал да те буди, затова те оставихме да поспиш.

Лорин се изправи в леглото и отметна коса назад. Не искаше да гледа Аманда право в очите, защото имаха същия цвят като на брат й.

— Ако си гладна, отивай. Аз ще сляза веднага, щом се приготвя. — Лорин пое дълбоко въздух и усети апетитния аромат на печено на скара месо. Не миришеше точно на говеждо, но все пак бе много вкусно. — Какво е това? Прегладняла съм!

— Сега побързай и се изкъпи — засмя се Аманда, като я хвана за ръката и я издърпа от леглото. — Първо се изкъпи, после ще ядеш. Нали не искаш Дерек да те завари във ваната!

Лорин беше любопитна да разбере къде е отишъл Дерек, но не попита нищо ако беше искал тя да знае, щеше да й каже, но съдейки по всичко, което й бе говорил след бягството от харема, той явно не искаше тя да знае всичко за него.

Сапунената вода бе топла, а усещането — божествено. Лорин не можа да се изкъпе бавно, но когато свърши, не се оплакваше. Тялото и косата й бяха чисти и ухаеха на сапун, а новите дрехи, купени от Дерек, бяха чисти и удобни, макар и не по последна парижка мода. Беше много приятно отново да има гащи, риза и фуста.

Когато се върна в тяхната стая, разбра, че Дерек още не се бе върнал. Притесняваше я това, че не знаеше къде е отишъл или какво прави, опита се да забрави страховете си, защото все пак Дерек можеше сам да се грижи за себе си, но въпреки всичко се притесняваше.

— Агнешко е с някакъв сос, които за пръв път чувам — обясни Аманда, когато Лорин седна на масата. — Дерек го поръча. Има доста подправки, така че може да си по-предпазлива в началото.

Въпреки че лютеше много, Лорин, подтиквана от глада, лакомо ядеше от месото и хляба, и пиеше от студеното вино.

— Нямаш представа колко вкусно е това — възкликна Лорин, като похапваше от картофите и посоляваше всяка своя хапка.

— Да, знам. И аз бях гладна също като тебе. Да не говорим, че бях пленничка много по-дълго от теб. — За момент Аманда извърна глава, като че съжаляваше, че бе заговорила за пленничеството. — Но сега всичко върши, нали? Благодарение на Дерек…

— Да, всичко свърши — отговори Лорин. Тя отново съсредоточи вниманието си върху чинията не защото бе още ужасно гладна, а защото споменаването Дерек я караше да се чувствува неудобно.

Като че по даден знак вратата на съседната стая се отвори и влезе Дерек, по-хубав, отколкото Лорин някога го бе виждала. Костюмът му бе тъмносив, с черни райета по ръкавите и около маншетите. Снежнобелите му бричове бяха напъхани във високи черни ботуши за езда, направени по най-изисканата английска мода. Бялата му риза бе разкопчана на врата и контрастираше с почернялото му привлекателно лице. Той се облегна на вратата и кръстоса крака.

— Добър вечер, дами — поздрави той закачливо, с лека усмивка на чувствените устни и игриво пламъче в сините очи. — Предполагам, че добре сте прекарали времето си, докато ме нямаше.

— Да, наистина е така! — отговори Аманда със сияещо лице. — И двете се изкъпахме, а аз изпробвах всичките дрехи, които си ми купил. О, Дерек, разбра какво точно да купиш?

— Значи ти харесват, а?

— Прекрасни са! Харесва ми всичко, което си купил!

Дерек бавно обърна поглед към Лорин, като явно търсеше и нейното одобрение, въпреки че искаше да му благодари — това, което се бе случило между тях, не променяше факта, че бе изразходвал много пари за дрехите й, — не можеше да бъде повече от сдържана.

— Дрехите са много хубави — най-после промълви тя. — Много ти благодаря.

— Е, по-прилични от тези нямаше — язвително промърмори Дерек. В приятния му глас прозираше доброто частно образование и напомняше за онзи вид ирония, който се среща само у хората от висшето общество.

Аманда и Дерек бързо се спогледаха и тя набързо се извини и излезе от стаята, като избягваше строгия поглед на Лорин.

— Уговорили ли се бяхте? — попита Лорин, след като вратата се затвори зад Аманда. За нейно учудване гласът й звучеше кресливо и изобщо не можеше да го познае.

— С Аманда ли? За бога, не! — отвърна Дерек и кръстосал ръце на гърдите си, отново се облегна на стената. — Няма нужда да се уговаряме за такива неща, когато можем да се разберем само с един поглед. Винаги е било така. То е, сякаш си четем мислите.

— Много се радвам за вас — този път не се опита да скрие сарказма си Лорин.

Тя разбра, че това, което я тревожеше, не бе поведението му — след бягството им той не бе направил нищо, за да й покаже, че значи нещо за него, а по-скоро отношението му. Точно както бе тръгнал от Лондон, както бе обещал на себе си и на Лорин, така въпреки големите, обезсърчаващи опасности той бе намерил и освободил Аманда. За Лорин, която толкова много се бе страхувала, Дерек бе сляп за опасността. Неизреченото мнение беше, че щом той можеше да се присмива в лицето на страха, тогава всеки, който не можеше, беше с нещо по-малко от него. Дали Дерек наистина се държеше така, или Лорин просто си въобразяваше, нямаше значение. Тя вярваше, че е така, и това бе достатъчно.

— Какво има? Обидих ли те с нещо?

Лорин се съмняваше в прямотата на Дерек.

— Няма нищо и нищо обидно не си ми казал.

Дерек я гледаше и си мислеше, че е най-хубавата жена в света. Бе му доставило огромно удоволствие да избира дрехи за нея, а и това му бе позволило да изпълни тайната си мечта да я види облечена по европейската мода. Гъстата й черна коса бе току-що измита и свободно се спускаше върху раменете й.

— Трябваше да ти купя и една панделка за косата — почти прошепна Дерек. Бе си обещал да я остави на мира, но сега, като я гледаше, решителността му започна да отстъпва. — Може и да е все едно. Косата ти е толкова хубава, би било много жалко да я вържеш, по какъвто и да е начин.

Лорин стана от стола си и отиде до прозореца, който гледаше към шумната улица. Защо се държеше сега той така? Когато Аманда бе наблизо, той се отнасяше с нея като с непозната. Дали се страхуваше да не би сестра му да разбере какво изпитваше към Лорин? Или може би се срамуваше от нея?

Тя дочу тихото тракане на токовете му по дървения под. Толкова леки стъпки за толкова едър човек, си каза тя, но не се обърна.

— Добре ли си? — запита я Дерек, който застана в средата на стаята и се вгледа в гърба й.

Той знаеше, че ако се приближеше повече, очарованието й и неутолимото му желание да я има щяха да станат непреодолими.

Секундите минаваха, а Лорин — все не отговаряше. Дерек бе сигурен, че в ръцете на Алдън Мичъл тя се бе чувствувала като в ада. Разкъсваше се между желанието да я прегърне и утеши и порива да я вземе на ръце и да я отнесе в един свят на върховен възторг, който само заедно можеха да изпитат, едно безопасно и неприкосновено място на чувствеността в този несигурен, равнодушен свят.

— Не мога да ти помогна, ако не ми говориш — прошепна Дерек. — Аз наистина искам да ти помогна.

— Нямам нужда от помощта ти.

— Винаги ли си била такъв инат, толкова независима.

Лорин се обърна към него е пламнали очи. Може би си бе въобразила саркастичния му тон, а може би не, но все пак щеше да му се възпротиви.

— За кого се мислиш? — запита тя. — Това, какво мисля и какво чувствувам, не те засяга! — Дерек отстъпи крачка назад. Лорин не съзнаваше, че с направените няколко големи крачки се бе приближила до него. — Но всъщност какво те интересува? Мислиш, че Алдън Мичъл се е забавлявал с мен, нали?

Дерек сбърчи вежди. Изобщо не можеше да разбере какво я бе разсърдило, а и той въобще не бе свикнал някой да го предизвиква по този начин, особено пък жена.

— Защо, Дерек? — попита Лорин, обвиняващо вдигнала пръст към него. — Защо не прояви поне малко нежност към мен, когато бяхме с Шантел и Сю Елън? Защо не си нежен с мен пред сестра ти? Срамуваш ли се от мен? Това ли е причината?

— Да се срамувам от теб!? — запита Дерек поразен. Въпросът му изглеждаше толкова нелеп, че дори се усмихна, а това само още повече разпали Лорин. — Това е лудост!

Лорин дишаше тежко. Гърдите й напрегнато се издигаха под стегнатия корсет на роклята. Толкова дълго бе носила риза, че деколтето на роклята я притискаше, а търкането на гърдите й в него странно, я възбуждаше. Трябва да е от роклята, си мислеше Лорин… със сигурност нямаше нищо общо с близостта до Дерек!

— Сега съм луда, така ли — каза много по-тихо тя. — Истински чаровник си Дерек Йорк… или може би трябва да използвам друго обръщение и да те наричам лорд Йорк?

— Но защо е всичко това? Сърдита си ми и аз, по дяволите, искам да знам причината!

Тя бе толкова близо, че само трябваше да протегне ръце и да я прегърне… но не го направи. Зачервеното й, развълнувано лице, надигащата се гръд под синьото, обримчено с дантела деколте и извивката на талията и ханша й караха кръвта му да закипи, в ушите му бучеше.

— С мен се отнесе също както с Шантел и Сю — тихо каза тя. Раменете й леко се отпуснаха. Когато най-после призна страха си, имаше чувството, че гневът, сякаш вятър, бе стихнал и вече не издуваше платното. — Исках да знам, че отношението ти към мен е по-различно, отколкото към останалите. Когато ме погледна в къщата на Мичъл и ме видя в онази рокля… Видях разочарованието в очите ти. Оттогава не си ме поглеждал по този начин, не си ме докоснал, не си… Преди в очите ти виждах желание, което те изгаряше отвътре. Това ме смущаваше, но и ме възбуждаше… по някакъв начин, мисля… малко.

— Мисля, че те вълнуваше малко повече от това — ниско, прошепна Дерек с тътнещ глас, който обичаше. Той се приближи и леко сложи ръце на ханша й. — И ако не съм те гледал по този начин, е, защото се опитвах да те опазя от самия себе си. Не исках да бъда за теб просто един похотлив мъжкар, който не обръща внимание на мислите и чувствата ти, докато се възхищава от тялото ти.

Пълничките й, чувствени устни се извиха в усмивка, когато осъзна какво й казваше той.

— Съмнявам се, че някога ще можеш да бъдеш „просто нещо“. — Тя сложи ръце върху тези на Дерек и ги притисна към тялото си. Имаше да му казва хиляди неща, но засега щеше да се задоволи само с усещането, че я докосва! — Толкова се страхувах, че вече няма да искаш да ме докоснеш. Разбираш ли, Алдън, никога… Дори и да го беше направил, мислиш ли, че щях да променя чувствата си към теб?

Лорин, която досега бе гледала в гърдите му, сведе към земята. Не искаше да го погледне в очите, защото знаеше, че отново ще загуби волята си.

— Да — най-сетне каза тя. — Наистина мисля, че би го направил. Мъжете са… мъжете са такива, искат да те притежават.

Дерек я обви с ръце и я придърпа към себе си. С едната си ръка обхвана ханша й, а с другата я притисна към себе си, така че усети как твърдите й гърди се опряха в тялото му.

— Да, искам да те притежавам. — Гласът му избоботи нежно и самите звуци сякаш погалиха измъчената Лорин. — Не мога да понасям мисълта някой друг да те докосва. Но не съм като другите мъже, скъпа моя. За мен е по-важно какво става в сърцето ти. — Дясната му ръка се плъзна нагоре по тялото й и се спря точно под гърдите й, там, където трябваше да бъде сърцето й. — Ето това има значение — каза той, а после ръката му се притисна към гърдите й. Гореща вълна на удоволствие за миг изпълни Лорин и тя само успя да ахне, вдигна глава към Дерек и застина с овлажнели, разтворени устни, в очакване да я целуне.

Двадесет и шеста глава

Дерек пъхна езика си между устните й и Лорин с радост го прие. Тя се притисна към него, а ръцете й се плъзнаха под лененото му сако и заопипваха стегнатите мускули на корема му през копринената риза.

— Толкова се страхувах! — въздъхна Лорин, когато целувката свърши. — Страхувах се, че вече няма да ме пожелаеш!

— Сладко мое, хубаво глупаче!

Лорин едва сега осъзна, че дърпа колана на Дерек и се опитва да го разкопчае. Държеше се страшно срамно, страстно го желаеше, но това не я интересуваше. След всичко, което бе преживяла, забраните и ограниченията на обществото можеха да вървят по дяволите! Дерек бе с нея и въпреки че не можеше да каже, че я обича, тя усещаше любовта му в докосванията в очите, а това единствено имаше значеше.

Пръстите му силно притискаха гърдите й, скрити под роклята, но това не й стигаше. Обезумяла, тя дръпна надолу деколтето си, като опъна прекрасната материя. Шевовете не издържаха и гърдите й свободно се показаха. Издутите й, твърди зърна потръпваха в болезнено очакване на познатото сладостно докосване на Дерек.

— Целуни ме! — извика Лорин, а ръцете й трепереха толкова силно, че не можеше да разкопчае колана му.

Устните му се впиха в нейните в безумна целувка. Лорин разтвори устни и езикът й се плъзна в устата му и се заизвива вътре. Тя се притисна в тялото му, сложила дланите му върху гърдите си, разтреперана от нарастващата сила на страстта си. Силно дръпна колана му и двамата залитнаха, едва не паднаха на земята.

Дерек стискаше зърната й, докато поемаше по-навътре езика й. Леглото бе само на няколко крачки от тях. Необходимо бе само да я вземе на ръце и да я занесе дотам. Така нямаше да се препъват, опитвайки се да си свалят дрехите. За съжаление, Дерек не можеше да чака толкова дълго. Знаеше, че няма да има търпение да събуе новите си високи ботуши, а бричовете вече му пречеха.

Гърдите й изпълваха ръцете му. Дерек целуна красивата извивка на шията й, после се наведе по-ниско и нежно захапа потръпващото връхче на гърдата й, езикът му умело заопипва възбудената плът. Лорин изстена от удоволствие и с едната ръка притисна главата му към гърдите си, докато продължаваше да се опитва да разкопчае колана му с другата.

Тя чу гърления, чувствен вик на екстаз, но чак след известно време разбра, че бе извикала тя. Нима беше възможно да се изпитва такова удоволствие? Можеше ли друга жена да желае мъж, колкото тя желаеше Дерек?

Топлината на устните му върху възбудените й гърди, езикът му, който изкусно я измъчваше, засилваха желанието, изпълващо чувственото й, тръпнещо тяло. Смътно усещаше неудобство, че не успяваше да разкопчае колана му.

Трябваше да се съсредоточи само за миг, но и това й се струваше твърде дълго, защото устните му я бяха омагьосали, а едната му ръка бавно издърпваше роклята и фустите й нагоре и силните му пръсти мачкаха плътта й, покрита с копринен чорап.

Лорин пъхна пръсти в русата му коса, като насочи жадните му устни към другата си гърда. Той се бе превил на две, а тя все още здраво стискаше колана му. „Трябва да му е неудобно — помисли си тя със странна загриженост, която не подхождаше на чувствата й в момента. — Трябва да легнем на леглото…“

Малкото й разумни мисли изчезнаха в миг, когато ръката на Дерек стигна над горния край на чорапите й и жартиерите и пръстите му силно се впиха в нея, докосвайки я през бельото. От допира му тя почувствува, сякаш гореща лава се разля по тялото й. Извика, обхваната от болезнено силни усещания.

— Леглото! — изкомандва Дерек, като се изправи, отдръпна устни от гърдите й и нетърпеливо я побутна напред.

Никой не бе я бутал, без да бъде смъмрен след това, но ако съществуваше човек с по-големи нужди от тези на Дерек, то това бе самата Лорин, Тя едва не се затича към леглото, хвърли се върху него и се излегна по гръб. Деколтето й все така бе издърпано под гърдите й, а роклята й се вдигна нагоре и се събра около бедрата й, когато дюшекът леко подскочи.

— Лудост е да те желая толкова много — прегракнало каза Дерек, като се качваше на леглото и я оглеждаше като хищник, готвещ се за скок, надвесен над нея.

Тя го гледаше право в очите, когато най-после се справи с колана му. Щом бричовете му се разкопчаха, знакът на неговата мъжественост изскочи напред, Лорин издаде гърлен звук и прокара пръсти по пламналата част на тялото му.

— Толкова е голям — прошепна тя, като разтвори бедра, за да го приеме.

Той се наведе да я целуне, като устните им се докоснаха едва-едва, а езиците им се стрелкаха един към друг.

Докато ръцете й го възбуждаха още повече, той трескаво развърза шнура на долните й гащи и ги дръпна надолу.

— Роклята — прошепна той и пъхна ръка под нея към редицата копчета на гърба й.

— После — отвърна Лорин, стъписана от собствената си прямота и нетърпение.

Никога нямаше да разбере откъде се взе у нея силата, за да помести Дерек. Като сложи ръце на раменете му, обърна го, завъртя го, едва не го хвърли по гръб, възседна го и постави неговия развилнял се ятаган между облечените си в коприна бедра.

— Искам те сега — промълви тя, докато го насочваше, разтворила се радостно да го поеме.

— Сега… и винаги! — каза Дерек и сложи длани върху натежалите й гърди, когато усети как влажно го обгръща.

Любиха се трескаво, почти егоистично, бързо. В жаждата им един за друг имаше нещо първично. След като свършиха, Дерек внимателно я съблече, като бавно махаше всяка част на облеклото й с обяснения къде е купил всичко и какви други възможности имал, така че превърна разсъбличаното в игра.

— Просто затвори очи — прошепна Дерек и прокара пръст по веждите й. — Знаеш ли, бях в Австралия там имат едно такова нещо, което хвърлят в небето то само се връща при тях. Формата му напомня твоите вежди. Никой ли не ти е казвал досега?

Лорин, все така затворила очи, тихо изхихика на любовното му бръщолевене.

— Не, но и не съм познавала никой, който да е бил в Австралия.

— Ходил съм на много места, всъщност бил съм навсякъде по света — продължи Дерек. Сега пръстът му проследяваше линията на носа й, а после се премести върху устата й, за да се спусне към брадичката й. — Ще ти покажа света, скъпа моя. Ще ти покажа всички интересни неща, които могат да се видят… да се почувствуват.

Дерек говореше непринудено, сякаш разказваше на някой случаен познат за пътешествията си, но докато прегръщаше главата й с лявата си ръка, с дясната опипваше тялото й, пръстите му чертаеха кръгове около уголемените връхчета на гърдите й.

— Била ли си някога в Лондон? Много хубав град е. Едва ли има друг такъв в целия свят.

Той бавно, безвъзвратно я подлудяваше с някаква фантастична страст, с нещо съвсем различно от това, което бе правил с нея досега. Когато усети върха на средния му пръст да обикаля около пъпа й, а после да се спуска надолу, тя с трескаво нетърпение зачака отново да я разтърси страстта.

„Но защо се бави толкова?“ — настояваше размътеното й от страст съзнание, въпреки че й липсваше смелост да каже на Дерек да спре с играта и да започне да милва тялото й с възхитителното умение, което тя знаеше, че притежава.

Трябваше й малко време, за да се досети, че ръката му нарочно се движеше бавно, бе безразлично какво прави. Умението му да се контролира му позволяваше да направлява обладаването. Замъгленото съзнание на Лорин долови, че именно това я възбуждаше най-много.

Пръстите му леко докоснаха малкия, къдрав триъгълник между краката й. Несъзнателно тя затаи дъх и с тръпнеща, прехапана долна устна мъчително зачака първия блажен момент на съприкосновение… което не последва.

„Нещо не е наред — замаяно мислеше тя, а чувственото й тяло едва забележимо потреперваше в ръцете на Дерек. — Той спря!“

— Какво… какво ъ… правиш — успя да попита тя след известно време. Тя погледна спокойните му сини очи и видя вбесяващия присмех в тях, а после и леката извивка на пълните му чувствени устни. — Ти спря!

Той кимна. Без да пророни дума, той отново раздвижи ръката си, пръстите му леко галеха вътрешната страна на бедрата й, отдръпваха се, после отново се връщаха към върха на чувствителността й, приближаваха се все по-мъчително, все по-влудяващо близо, докато отново не се отдръпнеха.

— Кажи ми какво искаш — измърка плътният му, дълбок глас, който издаваше увереността му и вродената чувственост и караше Лорин да потръпва — Кажи ми и ще направя всичко, което пожелаеш.

— Дерек, не си играй с мен сега! — обезумяло прошепна Лорин с глас, който изобщо не приличаш на нейния.

— Да си играя с теб ли? Скъпа Лорин, това, което правим, е твърде сериозно, за да го наричаш игра. Нищо на този свят не е толкова сериозно, колкото удоволствието. Без удоволствие не си заслужава да живее. — Той тихо се изсмя, а когато пръстите му едва-едва докоснаха овлажненото място между краката й, тя бързо затаи дъх. — Виждаш ли колко е важно? Дори те кара да спреш да дишаш. Удоволствието е това, за което живеем, скъпа моя. А сега кажи, моля те, какво точно искаш, за да продължим.

— Искам теб! — отговори Лорин и в тъмните й очи блесна сдържаната насила страст. — Желая те, Дерек! Трябваш ми сега!

Това, което най-много я смущаваше, бе, че казваше самата истина. Тя не изпитваше просто желание. Самата й същност жадуваше за това, а тя бе абсолютно убедена, че ще умре, ако Дерек скоро не я отнесе във висините на чувствеността.

— Знам това — непринудено продължи Дерек с тон, който можеше да дразни, но и да възбужда. — Но все още не си ми казала какво искаш да направя.

Лорин не можеше да издържи и секунда повече в прегръдките му, без той да я докосне. Тя просто не можеше да чака повече, независимо от това колко прекрасна беше тази нова идея за забавено удовлетворяване. Като го сграбчи за китката, тя дръпна ръката му към бедрата си.

— Докосни ме! — извика тя.

Втечненият огън на страстта се разля в нея с учудваща бързина. Пръстите му едва бяха започнали влудяващата си игра, когато той отново наведе глава, за да се наслаждава на гърдите й. Съчетанието на тези две усещания и всичко друго, което Дерек я бе накарал да почувствува, надхвърляха това, което тя беше в състояние да понесе. Гърбът й се изви, устните й се стиснаха в безмълвен вик на възторг, докато тялото й гореше от физическа наслада.

По-късно, безсилна и заситена, тя лежеше в прегръдките му и се питаше откъде Дерек бе научил всичко това, което правеше с нея. Полузаспала, тя се притисна по-близо до гърдите му и пое дълбоко въздух, за да усети особената му миризма, докато слушаше как вятърът блъска прозорците, а дъждът яростно се изсипва върху света отвън.

Цялото това вълнение, всичкият този гняв на природата бяха навън. Нищо не можеха да й сторят сега, когато бе в прегръдките на Дерек и споделяше леглото му. Алдън Мичъл, Грегър, Боунс… цялата грозота и зло на света изглеждаха много далеч.

Тя усети погледа му, докато той навиваше една от копринените й къдрици върху показалеца си. По-рано тя щеше да се почувствува неудобно, ако той я разглеждаше така, защото щеше да се страхува, че ще намери някой недостатък у нея, или пък щеше да се пита колко ли дълго ще остане с нея, докато не намери благовиден начин да си отиде, след като страстта му се е изчерпала.

— Мисля, че трябва да знаеш — бавно започна Дерек и се подпря на един лакът, за да може да гледа полузаспалата Лорин отгоре, — че съм влюбен в теб.

Тя сънено се усмихна и извърна глава към него, за да го погледне в очите. Тя дори не бе мечтала той да й признае любовта си към нея. Мислеше, че е способен само да покаже любовта си. Сълзи на радост заблестяха в очите й, но тя примигна, за да ги прогони, защото знаеше, че той не обича сълзите, дори да са сълзи на щастие.

— Кажи го пак — каза тя.

Дерек се усмихна широко и сериозно и предвзето се прокашля като актьор, който се готви да излезе на сцената.

— Лорин Мастърс, влюбен съм в теб. Не съм и мислил, че ще обичам някого, както теб. Ако преди не знаех какво значи да обичаш и не предполагах какво може да бъде, то е било само защото не познавах теб. Чак след това разбрах на какви чувства съм способен.

Сълзите бавно се стичаха от ъгълчетата на очите й.

— Като за човек, който е говорил съвсем малко по въпроса, се справяш много добре.

— Да спра ли?

— Не — отговори Лорин и леко сложи ръка и гладко обръснатата му буза. — Никога не спирай да ми повтаряш колко много ме обичаш и аз няма да спра да ти повтарям колко много те обичам. Ще си го казваме постоянно, за да не го забравяме. Обещай ми, че ще е така.

Дерек наведе глава към устните й и бързо я целуна.

— Обичам те, скъпа моя — прошепна той на пресекулки, докато продължаваше да я целува. — Винаги ще те обичам.

Вятърът бе откачил един от капаците на прозореца и сега го блъскаше в стената. Дерек чуваше, че навън някой вика да го заковат.

— В Англия нямаме много такива бури — каза той. — Сигурен съм, че там ще ти хареса.

— Така ли?

— Е, ако ще ми бъдеш жена, ще трябва да си с мен в Лондон.

Ако не беше легнала в този момент, Лорин сигурно щеше да падне. В продължение на двадесет и четири часа я бяха спасили от един харем, беше преживяла страшна буря, претърпяла корабокрушение, бяха я настанили в хубав хотел, дали й бяха хубави, нови дрехи, бе научила, че мъжът, в когото е влюбена, също я обича и иска да й го каже… и като че това не стигаше, правеха й предложение за женитба.

— Дерек… какво…

— Искаш ли да падна на колене? Ще го направя, щом се налага.

— Не, просто искам да произнесеш думите.

Дерек взе ръката й в своята, нежно я целуна и като я гледаше в очите, заяви:

— Лорин, обичам те и съм сигурен, че винаги ще те обичам, защото знам, че никога няма да по-прекрасна жена от теб. Животът ми няма да е пълен, докато ти не станеш част от него, официално и завинаги, Лорин Мастърс, ще се омъжиш ли за мен?

— Да — в отговор прошепна Лорин и в очите й отново се появиха горещи сълзи. Тя обви ръце около шията му. — Да, скъпи мой, да!

Двадесет и седма глава

На своите тринадесет години Реналдо не беше съвсем сигурен какво точно ще му донесе тази новина, но беше убеден, че ще получи достатъчно, за да купи храна за цялото си семейство. А баща му щеше да се гордее с него!

Отломките от платноходката сами по себе си не бяха нещо необичайно или ценно за Реналдо. В топлите, бурни води на Карибско море малките лодки често се разбиваха в скалите. Това се случваше особено често по време на буря като през последните две нощи. И пристигането на непознатите не беше чак толкова странно, тъй като в селото често спираха кораби. Но появата на чужденци, които не носеха никакъв багаж и си купуваха изискани дрехи срещу златни монети, заедно с наскоро откритата, разбита лодка, а и внезапното пристигане на Големия господар и капитан Грегър на Сейнт Томас в един и същ момент — това бе новина, за която полицаят със сигурност щеше да плати добри пари!

Реналдо отново похлопа с малките си, тъмни кокалеста на очуканата врата. Виждаше как Йонас лежи върху леглото в килията, която му служеше и за жилище. Той тихо похъркваше, а Реналдо знаеше, че не бива да го буди, като го раздруса за рамото. Последния път, когато беше направил това, Йонас така силно го бе изритал отзад, че едва не го бе съборил на земята.

Той отново почука на вратата толкова силно, че го заболяха кокалчетата, но най-после Йонас изпъшка и се преобърна настрана.

— Г-н Йонас! Г-н Йонас! Имам нещо за вас!

Йонас примигна няколко пъти, после седна в леглото. Беше бесен, очите му гледаха безмилостно. Искаше му се да сграбчи селянчето и да го подмята из стаята за това, че го беше събудило, Но Реналдо му бе съобщавал много интересни и доходни неща, тъй че Йонас бе склонен да се въздържи, поне за момента.

— Надя’ъм се, че има за к’во да ме будиш, момче — изръмжа Йонас. Направи няколко кръгови — движения е главата си, за да се раздвижи малко. Защо сутрин се чувствуваше все по-лошо и по-лошо?

— Сигурен съм, г-н Йонас! За вас — само най-доброто, г-н Йонас. — Малкото, мургаво лице на Реналдо грееше от вълнение и само мъничко безпокойство. Новината, която носеше, нямаше да струва нищо след час, дори по-скоро. — Много важно е за вас, г-н Йонас!

Йонас най-после пусна момчето да влезе и след като една монета смени собственика си, Реналдо разказа как Големия господар пристигнал заедно с капитан Грегър. Разказа и за злото човече Боунс. Макар и да не бе гениален, Йонас имаше достатъчно ум в главата си, за да проумее, че има възможност да спечели. Улесняваше го фактът, че Големия господар му идваше на крака.

— Хайде махай се, момче — бутна той момчето към вратата. — И на никой ни дума за т’ва или ш’си изпатиш. Ясно ли е?

— Да, г-н Йонас, да! — отговори Реналдо, стиснал здраво припечелената монета в ръка.

Лорин се събуди от граченето на някаква непозната, тропическа птица. Тя се усмихна сънено, положила глава върху ръката на Дерек. Цялата нощ бяха спали заедно с Дерек, обвил ръка около нея.

Възможно ли беше такова доволство? Лорин размишляваше. Да се събудиш до мъжа, когото обичаш, стоплена, спокойна и в безопасност… Това беше най-нежното чувство, което Лорин някога бе изпитвала и то и даваше усещането за вътрешно спокойствие.

Тя се обърна към него и леко сложи ръка на корема му. Той дишаше бавно. Русата му коса беше разбъркана и му придаваше небрежен вид, който много й харесваше.

Тя си спомни за изминалата нощ и поруменя от смущение. Наистина ли се бе държала толкова разпуснато в прегръдките му? Никога досега желанията й не бяха ставали толкова настойчиви. Колко ли пъти Дерек я беше довеждал до ръба на чувствената самозабрава, а после и зад него? Четири пъти, може би пет? Беше го правил с ръцете си, с устата си, с неуморната си мъжественост, като я забиваше дълбоко в тялото й.

Лорин притвори очи, като разсъждаваше за всичко, което бе правила през изминалата нощ, и за това какво ли мисли за нея Дерек сега. Със сигурност не можеше да я обича по-малко заради разпуснатостта й. Ако не беше той, едва ли щеше да открие, че е способна да усети такива неща!

Още по-приятен бе споменът за предложението да се омъжи за него. Когато най-после бе превъзмогнал колебанията си и бе казал „обичам те“, той бе станал съвсем друг. Повтаряше й, че я обича, че винаги ще я обича и че веднага, щом като стане възможно, ще се ожени за нея.

— Ще говоря с баща ти — бе казал той в един от миговете, когато си почиваха, изтощени от любов. — Той ще разбере, че те обичам много и че просто трябва веднага да се оженим. Като съдя по това, което си ми разказвала за него, мисля, че ще ни разбере.

— Аз пък знам, че баща ми би те одрал жив, ако научеше какво сме направили! — Лорин весело се засмя и по-силно се притисна към него. — Но не се притеснявай, няма да позволя на татко да ти стори нещо лошо. Просто ще му кажа, че вече съм компрометирана жена и трябва да разреши веднага да се оженим, ако не иска репутацията му завинаги да остане опетнена. — Лорин отново се засмя. — Сега вече не можеш, да отстъпиш, защото наистина ще те убие.

После и двамата започнаха да се смеят и някъде по време на този смях страстта им отново разцъфна. Любиха се с почти детинска невинност. Двама млади хора, които не слушат и предизвикват родителите си.

Като си спомни всичко това, Лорин въздъхна и си помисли за всичките прекрасни нощи, на които щяха да се наслаждават с лорд Дерек Йорк. А когато станеше негова съпруга, как ли щеше да се казва? Дали щеше да има титла? Лейди Йорк? Лорин се усмихна.

Добре звучеше! Лейди Лорин Йорк.

Топлината на голото му тяло до нея като че се бе променила. Вече не я успокояваше, а я възбуждаше. Вече не й стигаше да размишлява за преживяванията през изминалата нощ, а искаше да има нови, на дневна светлина.

Дяволито усмихната, Лорин се отдръпна от Дерек, за да го разглежда по-добре, и внимателно махна тънкия чаршаф, който закриваше тялото му. За своя изненада забеляза, че в съня си Дерек бе крайно възбуден, а тялото й потръпна от това откритие.

Раната върху гърдите му, изглежда, заздравяваше добре. През изминалата нощ, когато бе изпаднала в самозабрава, Лорин бе драскала гърдите му и силната болка бе разкривила лицето му. После бяха свалили превръзката, за да проверят дали раната не се е отворила. След като бяха видели, че нищо такова не се е случило, двамата бяха продължили да се любят, но този път Лорин внимаваше как го докосва и се чудеше какво ли трябваше да стане, за да не желае бъдещият й съпруг да се любят.

Тя дръпна чаршафа по-ниско, като поглъщаше с поглед слабото му, мускулесто тяло. Ребрата му ясно се очертаваха и въпреки че лежеше отпуснат, плетеницата на мускулите на корема му изпъкваше.

„Прекрасен е“, помисли си Лорин, докато бавно го разглеждаше. За първи път в живота си тя истински бе впечатлена от мъжка красота. Това, че се наслаждаваше на мъжествеността му, я караше да се чувствува лоша, като че не биваше да й харесва мъжкото му тяло.

Много бавно, само с върха на показалеца си, тя отмести чаршафа още по-надолу, точно на мястото, където завивката се издигаше над изправения му нагоре член. Пръстите й едва не го докоснаха, когато чу как той изненадано си пое дъх. Тя се отдръпна, като се страхуваше, че е била твърде пряма.

— Не исках да те будя — прошепна тя, докато бавно извръщаше лице към него. Колебаеше се, страхуваше се, че ще срещне неодобрение в очите му.

— Не се извинявай — с дрезгав, чувствен глас каза той. — Прекрасно е да се събудя и ти да си до мен. — Пръстите му леко я докоснаха по бузата, а палецът му премина по устните й. След миг Дерек пъхна дългите си пръсти в копринената й коса и ги задържа на тила й. — И не спирай — промърмори той, като отхвърли чаршафа към коленете си.

Лорин сви пръсти около твърдия пулсиращ ствол. Здравата плът, изглежда, имаше свой собствен живот, който потръпваше в ръцете й. Тя го стисна силно, проверявайки стоманената му сила.

— Не спирай, Лорин — повтори Дерек, а очите му горяха от възбуда, която я караше да потрепери.

Отначало неуверена, несигурна в себе си, тя раздвижи ръка нагоре-надолу. Плъзна се по-надолу в леглото. Ръката на Дерек, поставена на тила й, внимателно я насочваше и когато го целуна, дълбокият стон на удоволствие, излязъл от него, и вдъхна увереност. Езикът й леко погали пламналия връх и Дерек потръпна, като че ударен от електрически ток.

— По-дълбоко — прошепна той.

Тя го пое между устните си, а той започна тихо да стене, потънал в удоволствието, което му даряваше Лорин.

Дерек стоеше на балкона, които гледаше към събуждащия се град. В едната си ръка държеше димяща чаша кафе, а в другата — кифличка, обилно намазана с масло. Прохладният утринен бриз действуваше ободряващо на голото му тяло.

— Не мислиш ли, че трябва да облечеш нещо? — попита Лорин, седнала и кръстосала крака под себе си. Въпреки че бе гола, тя се чувствуваше съвсем свободно и не се притесняваше.

Дерек се извърна към нея. Беше метнал едно килимче на перилата, за да се скрие от случайния поглед на някой подранил любопитен. Доволната усмивка на Лорин страшно му хареса.

— Имаш невероятно доволен вид — каза той, като учудено поклати глава.

— Аз ли, сър? Мисля, че ме бъркате с някой друг! — отговори Лорин, сложила ръка на гърдите си и примига с очи, като самата невинност. После усмивката отново се изписа на лицето й и погледът й драматично зашари нагоре-надолу по голото му тяло.

— Сигурно се шегуваш! — изсмя се Дерек, правилно разчел мислите на годеницата си. — След изминалата нощ и тази сутрин — ти все още не си доволна?

— Не че не съм доволна, скъпи. Всъщност ти винаги ме задоволяваш… затова съм станала… о, да кажем, че съм се изпълнила с ентусиазъм, а?

— Или може би с ненаситност? — отговори Дерек!

Той се обърна да остави чашата кафе върху парапета, като възнамеряваше да докаже на Лорин, че отново може да я отнесе в онази вълшебна страна. На отсрещния тротоар пред канцеларията на полицията той видя Алдън Мичъл, Грегър, Боунс и Йонас Либерман, които бяха застанали в кръг и съсредоточено разговаряха.

— По дяволите! — през зъби процеди той.

Видя как Йонас се отдели от групата. Той кимаше с глава, докато ги водеше, и когато посочи хотела, Дерек узна, че пипалата на властта и влиянието на Алдън Мичъл се простираха и до този край на Сейнт Томас.

— Трябва да вървим! — каза Дерек, като обуваше бричовете си. — По-бързо се облечи! Отивам да събудя Аманда!

— Какво има? Дерек, ти ме плашиш!

— Алдън Мичъл е там долу с Грегър и полицаят ги води насам.

Последваха деветдесет секунди едва сдържана паника, докато Дерек, Аманда и Лорин, облекли част от дрехите и носещи другите в ръце, излязоха от стаите си и се спуснаха надолу по коридора. В момента, в който бяха слезли по стълбата, водеща към задния вход, Йонас стигна до втория етаж, следван от Алдън и Грегър.

Спряха се пред задната врата, като нахлузваха дрехите си, обуваха обувки и ботуши, закопчаваха копчета и връзваха дантели.

— Откъде е научил? — попита Лорин, след като закопча и последното си копче.

— Ако плащаш достатъчно, можеш да научиш всичко, което става — отговори Дерек.

В бързината той бе взел превъзходната си кама и калъфа й, но бе забравил късата си сабя. Той разсъждаваше трескаво и подреждаше в ума си различните начини на действие. Сам и с две жени на ръцете си, единственото, което можеше да стори, бе да бяга. Пъхна камата в калъфа под лявата си ръка, после облече жилетката си.

— Не тичайте предупреди той, когато излязоха навън. — Вървете спокойно и не привличайте вниманието върху себе си.

Дерек, Лорин и Аманда изчезнаха в страничните улици, като все повече се отдалечаваха от хотела и най-после излязоха от града. Когато джунглата отново ги погълна, прикривайки бягството им, Дерек се запита колко ли дълго щяха да издържат жените и какво щеше да се случи, когато силите им свършеха.

Двадесет и осма глава

Грегър силно се потеше и усещаше по-яростна и безгранична омраза, от когато и да било.

Ненавиждаше физическите усилия, особено в горещ и влажен ден като този. Всяка стъпка, която правеше, му напомняше за основния обект на омразата му — онзи мръсник, англичанина, който бе причина за всичките му неприятности. Английското копеле и тъмнокосата американка, да, ще ги накара да му платят за всичките главоболия, които му бяха създали.

Боунс вървеше на няколко крачки отпред. Много по-слаб от Грегър, той по-малко се тревожеше от горещината и трудностите при дългия преход през гъстата джунгла. Зад Грегър вървяха десетима от най-добрите му и най-жестоки моряци.

— Стоп, момчета! — провикна се Грегър, като си опитваше да не се задъхва, докато им говори. Усмихна се похотливо. — Господарят каза да ги убием всички и да му занесем главите им в една торба. Е, според мен, Господарят вече твърде дълго време ни заповядва какво да правим! — Чу се одобрително мърморене, което му вдъхна смелост. — Така че ето какво ще направим. Ще убием това английско копеле, но ще го направим бавно! А когато свършим с него, жените ще са за нас! Няма никакъв смисъл да убиваме такива сладурчета като тях. Поне не когато сме силни мъже със силни нужди! — Този път се чу нещо повече от одобрително мърморене. Планът израстваше в съзнанието му, докато продължаваше да говори, но изведнъж разбра, че вече нямаше връщане назад. Беше робувал твърде дълго на огромното богатство на Алдън Мичъл — твърде дълго, но срещу много малко. — Ще вземем жените за себе си.

— Ами господарят Мичъл, капитан Грегър? — попита Боунс, съсредоточено присвил очи. Бе виждал как хората страдат за това, че се бяха противопоставили на Алдън Мичъл, и не му се искаше да си навлича гнева на Големия господар, освен ако не беше абсолютно необходимо.

— Господарят Мичъл ли? — саркастично попита Грегър. — Това лигаво сухоземно не ми е господар. — Грегър извади камата си и докосна върха й с палец, като че изпробваше колко е остра. — За какво ни е дотрябвал той? Защо да използва труда ни? Ние сме тези, които нападат корабите, които вземат златото, парите и бижутата. — Защо Големия господар със скъпите бели дрехи да взима парите, които ние сме спечелили? — Грегър заплашително се изсмя. — Ще му прережа гръкляна на Алдън Мичъл, пък тогава ще видим кой е господарят!

Този път той получи викове на одобрение. Сега беше сигурен, че хората му щяха да го следват из джунглата и нямаше да спрат да търсят, докато не откриеха русокосата и тъмнокосата жена и докато не убиеха Дерек. Нямаше връщане назад нито за хората му, нито за Грегър и той, ободрен, продължи да преследва бегълците с подновена енергия.

Аманда тихо плачеше. Сълзите се стичаха по бледото й лице, а тя продължаваше да върви, като се опитваше да не изостава от Дерек.

— Добре ли си? — Лорин я попита шепнешком, защото не искаше да тревожи Дерек, който вървеше начело и изобщо не се бе обърнал назад, откакто бяха напуснали селото.

Аманда кимна утвърдително и се опита смело да се усмихне, но не успя и само ядосано избърса сълзите си.

— Дерек, трябва малко да си починем — каза Лорин. — Изтощена съм. Трябват ми само няколко минути. — Като че ли беше по-добре тя да поеме вината.

Дерек я погледна състрадателно и кимна.

— Аз ще се върна малко назад, за да проверя колко близо са до нас. — Той се обърна и изчезна в джунглата.

Когато остана насаме с Аманда и можеше спокойно да говори, Лорин каза:

— Сега ми кажи какво има.

Смелостта и силата, които бяха крепили Аманда през последния час, изчезнаха. Слабите й рамене затрепериха, после тя покри лицето си с ръце и заплака. Лорин седеше и я прегръщаше, за да я успокои.

— Няма нищо — прошепна Лорин, милвайки Аманда по косата, докато младото момиче плачеше. — Ще се почувствуваш по-добре, като си поплачеш. На всички ни е много трудно.

— Мислех си, че всичко е свършило, когато бяхме в хотела — каза Аманда, като постепенно се успокояваше. — Наистина мислех, че най-после сме свободни, но те винаги ще ни преследват… винаги!

— Не, няма. Всичко скоро ще свърши. Дерек ще ни измъкне оттук.

Аманда бавно, тъжно поклати глава.

— Не и този път. Поне не мен.

— Какво приказваш? Дерек никога не би те изоставил. Той е тук заради теб!

Аманда леко привдигна роклята си. На Лорин й трябваше само един поглед, за да разбере всичко.

— Боже мой! — ахна тя. Десният глезен на Аманда бе морав и подут, а изящният й крак изглеждаше гротескно в новата обувка. — Кога се случи това?

— Преди около половин час — отговори Аманда и се смръщи от болка, когато размърда пръстите на крака си в обувката. — Подхлъзнах се и отначало не изглеждаше сериозно, но после започна да ме боли все повече и повече. — Тя погледна Лорин и промълви с разтреперан глас: — Няма да издържа още дълго. Ще трябва да продължите без мен.

В този момент се върна, Дерек и въпреки че Аманда бързо спусна полите си, видя, че тя крие нещо. Без да каже нито дума, той коленичи и разгледа глезена й.

— Можеш ли изобщо да вървиш? — попита Дерек, като внимателно държеше крака на сестра си.

— Малко, но не за дълго. Боли ме все повече и повече.

— Вярвам ти.

— Съжалявам… много съжалявам.

Дерек погледна Аманда и уверено се усмихна, като я потупа по бузата.

— Няма нужда да се извиняваш и за нищо не се притеснявай. Стигнахме твърде далеч, за да не успеем сега. Всички ще се измъкнем оттук.

За миг той се замисли за Сю Елън и Шантел, които бе оставил при доктора. Надяваше се да са в безопасност и мислеше, че е така, като се вземеше предвид бащинското отношение на доктора към тях.

— На какво разстояние са от нас? — попита Лорин.

— Преди двадесет минути ми се мярнаха, когато заобикаляхме онази долина. Ако не са напреднали, мисля, че са на около тридесет — четиридесет минути зад нас.

Аманда отново заплака и сълзите й мълчаливо потекоха от големите й сини очи.

— Ще ви забавя — прошепна тя. — И двама ви ще хванат заради мен.

— Никой от нас няма да хванат — решително заяви Дерек. Той хвана сестра си за ръка и я изправи. После се обърна приведен и разпери ръце, като показваше, че иска Аманда да се качи на гърба му. — Също като в детството ни — забеляза той, когато сви ръце под краката й. — Спомняш ли си как си играехме на конче?

— И ти винаги беше много добро конче — отговори Аманда и с усилие се засмя въпреки болката и опасността.

Лорин вървеше след тях и внимателно наблюдаваше Дерек, Тя го обичаше и знаеше, че е в ужасно физическо състояние. Тя знаеше също, че с Аманда на гръб, той не можеше да върви достатъчно бързо, за да се изплъзнат на преследвачите.

За да избягат наистина, нещо трябваше да се промени. Лорин все още не знаеше какво.

— Тук са си починали за малко, капитане — посочи Боунс утъпканата трева. — Трябва да са ужасно уморени.

— Ще си прережа собственото гърло, но няма да повярвам, че един мъж с две жени може да измине по-голямо разстояние от нас, а, момчета? — отговори Грегър. Мъжете задюдюкаха при тази демонстрация на увереност, но той виждаше как потта се стича по лицата им. Той измъкна шише ром изпод туниката си и отпи една голяма глътка, преди да го подаде на Боунс. — Пийни си и предай шишето по-нататък. Това е последната глътка ром, която ще получите, докато не вкараме жените в леглата си, а англичанинът не стане храна за рибите!

След минута-две ромът свърши и мъжете продължиха напред, като бавно и безмилостно смаляваха разстоянието между тях и плячката и си представяха удоволствията, които ги очакваха, когато хванеха жените.

Лорин взе кинжала на Дерек и отряза още едно парче плат от роклята си. Парчето й трябваше, за да превърже глезена на Аманда и да спре подуването, а и като се отърва от най-долната част на роклята си, можеше по-лесно да върви.

Дерек бе свалил жилетката си и я бе запратил в някакви храсти. Ако я намереха Грегър и хората му, значи така е било писано. Копринената му риза беше залепнала за тялото му като втора кожа, подгизнала от пот, а той се задъхваше.

„Не може да издържи още дълго.“ — помисли си Лорин, когато свърши с роклята си, а после отново настигна Дерек. Тя сама пъхна кинжала в калъфа му, за да не кара Дерек да пуска Аманда.

На три пъти през последния час бяха чули или видели преследвачите си. Ако Дерек изобщо бе мислил да се срещне в открит бой с екипажа на „Неверник“, той бе се отказал, когато видя колко много бяха мъжете, които с Грегър начело ги преследваха сега.

Като видя Боунс, Лорин особено много се разтревожи. Дерек й беше казал колко жесток може да бъде слабият пират.

Стигнаха върха на един хълм и пред тях се простря Карибско море, невиждано спокойно и гладко.

— Лодка — промълви тя най-вече на себе си. — Трябва да намерим лодка.

Дерек се спря на върха и пусна Аманда на земята. Тя внимателно се опитваше да запази равновесие на един крак, като не натоварва болния си глезен, и нищо не казваше.

— Ех, да познавах острова по-добре — промълви Дерек, докато бършеше потта от лицето си. — Мичъл не може да е купил всички и навсякъде. Можехме да намерим някой честен полицай… само да знаех накъде да вървя.

Вниманието им беше привлечено от звуците на мъжки гласове и те мигновено приклекнаха ниско и се заослушваха. От боботещия глас на Грегър Лорин я полазиха тръпки.

— Не са и пет минути зад нас — Лорин произнесе гласно това, което останалите вече знаеха.

— Хайде! — Дерек подкани Аманда и обърна гръб към нея. — Трябва да продължим.

Лорин все още не знаеше какво точно ще направи, когато изтича напред и застана лице срещу лице с Дерек, който държеше Аманда на гърба си.

— Обичам те — задъхано проговори Лорин. Тя измъкна кинжала от калъфа му, после се повдигна на пръсти, за да целуне Дерек по устните. — Върни се за мен веднага, щом можеш.

Дерек въобще не успя да я спре. Лорин се завъртя и затича към сечището към брега. Той с ужас гледаше как тя тича назад, как се носи на дългите си силни крака.

Беше се отдалечила на около петдесет метра, когато се чуха първите викове. Като виещи вълци, настигнали елен, мъжете от „Неверник“ крещяха един на друг, докато навлизаха в сечището колкото можеха по-бързо. Най-пълният от тях, Грегър, ги следваше, сигурен, че няма значение кой ще я хване. Той щеше да я има пръв.

— Глупаче — прошепна Дерек, като гледаше Лорин, докато тя не се отдалечи от брега и не изчезна между дърветата. — Мило, хубаво глупаче.

Дерек се извърна настрани, защото съзнаваше, че не може да стори нищо, за да поправи това, което бе сторила Лорин. Той трябваше да отведе Аманда на сигурно място. После да се върне за Лорин колкото може по-бързо. Добре въоръжен и запасен с пари, за да наеме хора, с които да се бори и да унищожи Грегър и Алдън Мичъл и всеки друг, който дръзнеше да се изправи между него и Лорин Мастърс.

„Бягай бързо, любов моя — си мислеше Дерек, докато отнасяше сестра си надалеч от хората, които вече не ги преследваха, — а аз ще се моля тези псета да не те хванат.“

Двадесет и девета глава

Майкъл Мастърс отпиваше от сутрешното си кафе и четеше вестник, въпреки че новините поглъщаха само част от вниманието му. Не преставаше да мисли за моряка, който предния ден му бе разказал една напълно измислена история — за търговия с бели робини, за мъже — всевластни господари на островите, които живеят като богове, не зачитат никакви закони и не се спират пред нищо.

Историята изглеждаше невероятна, но все пак…

Шарън, съпругата на Майкъл, седеше до него. Макар че той не й разказа за положението на Вирджинските острови, тя знаеше, че има нещо, което го тревожи. Предприе малко разследване и научи историята, която Майкъл вече беше чул.

— Какво смяташ да правиш? — попита тя, като изучаваше профила му и леко подухваше кафето, за да изстине.

— С какво? — попита Майкъл.

За миг очите им се срещнаха и погледите им се задържаха.

От твърде дълго време бяха женени и прекалено добре се познаваха, за да може да се престори, че не разбира въпроса на жена си. Той се усмихна, разбрал безполезността на опитите си да измами прозорливостта й.

— Все още не съм сигурен. От една страна, ми се иска да натоваря веднага един кораб, който да отплава натам. Но това ще означава да изгубя всичките си връзки тук в района.

Шарън протегна малката си ръка и леко я сложи върху голямата мазолеста ръка на Майкъл.

— Лорин е силно и способно момиче. Ще се оправи.

Майкъл кимна и отново се захвана с вестника. Не че можеше да прочете и ред, но това му даваше възможност да обмисли всички възможни начини на действие, за да открие своенравната си дъщеря.

Той и Шарън току-що бяха приключили със закуската, когато на вратата на кухненската ниша се появи Ида — тяхната икономка и бавачка.

— Мистър Майкъл, един господин иска да ви види. По говора ми прилича на англичанин. Представи се като лорд Дерек Йорк.

Майкъл и Шарън отново си размениха въпросителни погледи.

— Лорд Йорк ли? — попита Шарън.

— Да, госпожо. Изглежда като истински джентълмен.

Майкъл се усмихна накриво:

— Сетих се откъде ми е познато името му. Едно време превозвахме товари за фамилията Йорк от Лондон. Помниш ли, Шарън, когато преди две години искахме да се установим в Англия и сключихме договор с Йорк Ънлимитид.

Шарън кимна с усмивка.

— Разбира се. Но доколкото си спомням, някои от хората, които работеха там, бяха доста упорити…

Ида се подсмихна и промърмори:

— И за това семейство работят немалко упорити хора, госпожичке.

— Ще се срещна с него, но не сега. Днес не съм в състояние да се разправям с още един моряк — каза Майкъл. — Уреди среща с него за някой друг ден до края на седмицата. Тогава ще се радвам да се запознаем.

— Да, сър — каза Ида и изчезна зад летящата врата.

Не измина и минута от затварянето на вратата, когато Шарън чу силен писък, изпълнен с ярост и безпокойство: „Не можете да влизате там!“

Лорд Йорк Дерек, нахълта в кухненската ниша. Ледените му очи искряха от ярост.

— Наистина ужасно съжалявам, че ви прекъсвам закуската, но знам къде е Лорин и дяволски се нуждая от помощта ви, за да я върна оттам, защото съм влюбен в нея. А сега ще ми помогнете ли?

Лорин вкопчи пръстите на краката си в ръба на скалата за по-голяма устойчивост. Бавно и внимателно повдигна копието, за да не привлече вниманието върху себе си. На края на копието здраво беше завързала ножа, който взе от Дерек малко преди да подмами хората на Грегър в бясно преследване из джунглата.

— Изчакай! — каза си тя. — Имай малко търпение и после удряй с всичка сила!

Всеки мускул на тялото й беше напрегнат и точно в определения момент тя метна копието. Ударът беше изключителен. Улучи рибата зад хрилете и разцепи гръбнака надве. Изкусен улов. Лорин скочи във водата да извади копието и вечерята си. Бързо измъкна рибата, защото кръвта привличаше акулите.

През последните два месеца, откакто се раздели с Аманда и Дерек и избяга на Сейнт Томас, тя започна сама да се грижи за прехраната си. Научи се да бъде търпелива, да ходи на лов и риболов и на куп други неща, които никога преди не беше смятала за важни.

Първите няколко седмици често оставаше гладна. От бързане да задоволи глада си тя изпусна много риба, която плуваше покрай брега на малкия безлюден остров близо до Сейнт Томас. Скоро Лорин разбра, че търпението наистина е добродетел, а гладът — добър учител.

Тя почисти рибата направо върху скалите, а вътрешностите изхвърли обратно в морето за храна на малките рибки. Беше се научила нищо да не изхвърля. След като свърши, тя се изми и се облече.

Бързо огледа острова, като изучаваше дърветата отстрани, и си мислеше, че някой ден сигурно ще забележи следи от човешко същество.

Когато за първи път го съзря от кануто, което задигна от Сейнт Томас, й заприлича на истински рай. Изглеждаше невероятно на този толкова красив остров да не живее никой. Причината да няма хора на острова беше проста и Лорин я откри по-късно — липсваше питейна вода. Трябваше да свикне да задоволява жаждата си с млякото от кокосовите орехи и с дъждовната вода, която успяваше да събере.

„Чувствувам се самотна“ — изведнъж си помисли Лорин.

Това беше просто една констатация за състоянието на нещата такива, каквито са, без някакво чувство на особена печал.

„Дерек ми липсва. Трябва да бъда силна. Трябва да дочакам деня, в който ще ме открие. Той сега ме търси. Сигурна съм.“ Тя взе рибата, с която щеше да се храни два-три дни, и се отправи към пещерата. Там се подслоняваше при вятър и дъжд.

Имаше едно нещо обаче, което Лорин все още не знаеше.

Вече не беше сама на този малък остров.

— Послушайте ме. Ако нахлуете там масово с цяла армада, никога няма да намерите нито „Неверник“, нито Лорин.

Дерек отпусна ръце в скута си и погледна Майкъл в очите.

За момент се зачуди дали е постъпил умно, когато реши да дойде във Вирджиния и да въвлича бащата на Лорин в нейното освобождаване.

След като чу какво се е случило, Майкъл веднага поиска да натовари най-бързоходните си кораби с екипаж и оръжие и да щурмува Вирджинските острови.

Дерек енергично се възпротиви, тъй като едно такова открито нападение щеше да разкрие на Грегър намеренията им.

Майкъл беше стиснал сурово устни. Той бе енергичен човек и не можеше да чака подходящ момент, за да действува. Дерек чувствуваше това, но знаеше, че ако успее да въздействува върху здравия му разум и логиката му, ще го накара да разбере най-добрия начин на действие срещу човек като Грегър.

— Ако човек не е бил там никога, не може да разбере какво представляват островите в действителност — каза Дерек. Беше седнал на ръба на едно кресло в кабинета на Майкъл. — Има около стотина острови, повечето от които са необитаеми и опасни за всеки, който не познава района. Не знаеш ли моретата, смятай се умрял. Или поне ще бъдеш, ако се опиташ да хванеш Грегър в тези води. А той знае всеки инч. Познава всеки пясъчен насип, всяка подводна скала. Затова никой досега не е успял да го хване. Когато кралицата изпрати кораби след него, той ги поведе в кръг около островите, защото знаеше, че движи ли се достатъчно дълго време, ще успее да ги откара до някой подводен риф или пясъчен насип.

Майкъл гризеше долната си устна. Колкото и неприемливо да му се струваше предложението на младия човек, логиката му беше желязна. Майкъл, който обичаше да поощрява качествата и добродетелите в човешката природа, разбра, че Дерек е искрено загрижен за сигурността и благополучието на Лорин и че предпазливостта и потайността са най-добрият вариант за откриването й. Не му се нравеше фактът, че трябва да се откаже от нападението с пълна сила, но се съгласи.

— Да приемем, че сте прав — каза той. Тъмните му очи — пламенни и съсредоточени — напомняха на Дерек за Лорин. — Отплаваме натам — аз, вие и някои от най-добрите ми хора. Взимаме достатъчно пари, за да подкупим хората, които ни трябват. Но това все още не означава, че ще открием Лорин, нали?

— Не, не означава.

Те си размениха сурови, продължителни погледи. Не си вярваха, но и двамата обичаха Лорин.

— Не знаем дали е успяла досега да остане настрана от Грегър и Алдън Мичъл. — Майкъл спря, за да навие цигара и да я запали. Издиша дима с наслада. — Дали са я заловили? Ако е така, дали все още е на Сейнт Луцифер или пък са я отвели на някой друг остров? Толкова много неизвестни… и въпреки това вие сте убеден, че едно тайно придвижване е по-добро от демонстрирането на сила. — Майкъл поклати глава сякаш несъгласен по-скоро със себе си, отколкото с Дерек. — Истински се надявам да се окажете прав. До мозъка на костите си съм сигурен, че трябва да намеря най-добрите наемници, които могат да се купят с пари, да натоваря най-бързоходните кораби и да се отправя незабавно натам. Ако ме оставите за двадесет минути насаме с някой от мъжете на борда на „Неверник“, ще успея да науча всичко, което му е известно за Грегър, за Алдън Мичъл и за операцията с бели робини на Вирджинските острови.

Дерек извърна бързо глава, за да потисне усмивката си. Имаше безброй причини, поради които изпитваше уважение към бащата на Лорин, такова, каквото и към собствения си баща.

— Ако знам, че силата ще помогне срещу Грегър, повярвайте ми, щях да я използвам. — Той погледна за момент настрани, като се чудеше дали Майкъл го смята за страхливец. — Трябваше да се погрижа за сигурността на сестра ми. — След малко той продължи: — Заради Аманда отидох там… Не съм очаквал да срещна жена като Лорин изобщо в живота си, не и при тези условия.

Той погледна Майкъл право в тъмните очи.

— Не съм и предполагал, че съм способен на такава всеотдайна любов, каквато изпитвам към дъщеря ви. Ще направя всичко възможно, за да я освободя. Предлагам дискретността пред силата не защото се страхувам, а защото обичам Лорин.

Майкъл се усмихна истински за първи път, откакто Дерек нахълта в къщата му преди няколко часа.

— Много добре тогава. Ще направим, както предлагате. Тук Аманда ще бъде в безопасност. При мен работят няколко много способни мъже, които знаят как да се държат при трудни условия и да си мълчат, когато всичко приключи.

— Тогава те са два пъти по-ценни — каза Дерек.

— И заплатите им са два пъти по-големи, но си заслужават всяко пени — кисело каза Майкъл, без следа от каквато и да било гордост. — Сега нека да набележим какво е необходимо да се вземе. Искам да отплаваме не по-късно от изгрев-слънце.

Дерек погледна към бащата на Лорин. — Усети как сърцето му започна силно да бие.

— Съгласен съм — каза той.

Таджийн силно стисна ръцете си в юмруци и загриза долната си устна. Разполагаше с информации, която със сигурност беше много ценна за Грегър. Всеки беше чувал за огромната сума пари, бижута и златни монети, които ще получи този, който даде някакви сведения за местонахождението на чернокосата американка.

Измина повече от седмица, откакто Таджийн я видя. Първоначално не беше сигурна, че Грегър търси точно тази жена, която гола ловеше риба с копие. Но колкото повече мислеше за нея, толкова повече се убеждаваше, че е същата. Сега се притесняваше как ще обясни закъснението, с което съобщава тази новина.

Както всеки жител от островите, Таджийн знаеше добре ужасния гняв, на който бе способен Грегър. Когато се ядосаше, той се превръщаше в абсолютен грубиян и му доставяше удоволствие да причинява болка. Като бършеше влажните си длани в окъсаните панталони и приглаждаше косата си с пръсти, тя чуваше гуляя от „Летящата гарга“ и знаеше, че Грегър е там. Ако имаше късмет, злият, слаб мъж на име Боунс нямаше да е с него. Преди няколко месеца тя се бе натъкнала на Боунс на една от пътеките, която водеше към малкото селище, където живееше семейството й. Той я хвана, но Таджийн успя да избяга. Ако не беше толкова бързонога, Боунс едва ли щеше да се задоволи само с това.

Никога вече не искам да усетя ръцете му върху тялото си — мислеше си Таджийн и куражът й бързо се стопяваше. Но тя знаеше, че трябва да продължи към кръчмата, дори и да изпадне в беда. — Семейството ми има нужда от тези пари. С тях можем да се махнем далеч от Грегър и от Боунс, и от Големия мъж, и от всеки, който ни кара да страдаме.

Тя се приближи до „Летящата гарга“. Сърцето й биеше в гърдите. Изведнъж тя се замисли за американката. Зачуди се какво ли щеше да й се случи, когато Грегър я залови. Въпреки че се опитваше да не мисли за това, ужасяващо предположение нахлу в съзнанието й. Тя можеше само да се досеща какви отвратителни намерения таи Грегър към американката.

„Мисли за семейството си!“ — смъмря се тя за това, че е позволила да надделее съчувствието, когато беше толкова близо до получаването на парите. Те бяха нужни на нея и на семейството й, за да се махнат от този остров и от пъкъла, който той олицетворяваше.

Боунс седеше начело на малката група мъже, плувнал в пот, но с усмивка на уста. При други обстоятелства щеше да се ядосва на Грегър, че го е изпратил да гребе към някакъв си неизвестен остров. Когато разбра обаче, че отива да търси тъмнооката американка, и след обещанието на Грегър, че той ще бъде следващият, който ще я притежава, тази допълнителна работа му дойде добре дошла.

— Някъде тук трябва, да е — каза тихо той по-скоро на себе си, въпреки че четиримата мъже го бяха заобиколили, докато оглеждаше останките от лагерния огън. — Няма и ден-два, откакто е пален.

Мъжете се разпръснаха да търсят още следи, които да им покажат къде е била Лорин и дали все още е на острова.

Боунс изучаваше засъхналите люспи по земята, където е била чистена голяма риба. Той се усмихна с надеждата, че Лорин добре си е похапнала. Не му се щеше да си развали фигурата от недохранване. Искаше, когато я притежава, да бъде в отлична форма.

А как щеше да изглежда, след като я предаде на следващия по ред, изобщо не го засягаше.

Един от мъжете извика и Боунс хукна по посока на гласа. На земята, почти скрити от растителността, се подаваха остатъците от кокосов орех. Голяма част от сочния му плод бе издълбана и изядена. Пиратът подаде кората на Боунс. Той опипа бялата вътрешност и широко се засмя.

— Още не е засъхнал — прошепна той. Стомахът му се сви при мисълта, че ще усеща мятащото се тяло на Лорин под себе си, и той с усилие прогони тази картина от съзнанието си, поне за момента.

— Трябва да е наблизо, момчета. Разпръснете се и когато я хванете, не я наранявайте. Грегър иска да изглежда като морска сирена.

Със спокойствие и решителност мъжете започнаха да претърсват острова, обрасъл с гъста растителност, за да открият други следи от американката, която беше толкова красива, че бе станала обект на мечтите им.

Не след дълго сред дърветата се чу друг вик:

— Ето я! Тук е!

Боунс хукна в изтощителен бяг по посока на гласа. Изведнъж почувствува странна неподозирана сила в слабините си, когато зърна дългата, блестяща черна коса и тичащите крака под раздърпаната европейска рокля.

Лорин усещаше как пясъкът хлътва под босите й крака и леко проклинаше шепнешком.

Защо точно сега? — мислеше си тя, твърде уплашена, за да погледне дали отзад я настигат пиратите с лъснали от пот лица, които я преследваха с похотливо настървение.

Тя чу, че един от мъжете вика на водача. „Поне не е Грегър“ — помисли си с известно задоволство, задоволството й не продължи дълго, когато чу името на Боунс. Единственият човек на света, който обожаваше жестокостта и садизма повече от Грегър, бе дясната му ръка Боунс.

За времето, което прекара на острова, Лорин научи всеки завой, всеки ъгъл, пътека или клисура. Това й помогна поне в началото да запази някаква преднина пред преследващата я глутница.

Водеше ги все по-навътре в острова, далеч от океана, където земята позволяваше по-бързо придвижване и видимостта намаляваше. Сред гъстите шубраци човек щеше да се чувствува щастлив, ако можеше да види и на петдесет стъпки, накъдето и да погледне. Чупенето и навеждането на клони, ядосаните псувни и слисаните викове не бяха много далеч от Лорин, когато тя поведе пиратите към вътрешността на малкия остров. Движеше се непрестанно, следвайки изящния естествен релеф на местността. Роклята й пречеше да тича и почти и се прииска да я свали. Наложи се да си вдигне полата, за да може спокойно да тича. Водеше мъжете все по-високо, на места, които тя самата не познаваше добре. Колкото по-нагоре се изкачваше, толкова по-влажна ставаше почвата. От дъждовете напоследък тревата беше станала хлъзгава и на два пъти Лорин падна лошо на колене. Ако щастието, съдбата и всичко свято бъде на нейна страна, можеше и да успее да изведе мъжете високо в гората. След това щеше да направи дъга и да се върне обратно по следите си към морето, където се надяваше да се отърве от тях, като спечели преднина на открито по пясъка.

Изведнъж сред тази напълно непозната местност тя видя една пътека, която почти изчезваше зад плътната стена от дървета.

Лорин запретна роклята си и хукна по пътеката, която все някъде трябваше да води, Боунс и останалите вече бяха на около петдесет ярда зад нея и бавно, но сигурно изоставаха. Лорин се молеше пътеката да й помогне да се отърве от тях веднъж завинаги.

Изведнъж последва рязък завой и без никакъв преход отпред се ширна морето. Скалата се спускаше отвесно надолу на около триста стъпки височина. Лорин се опита да спре, но се бе засилила толкова много и босите й крака бяха така мокри, че започна да се свлича надолу. Някак си успя да се задържи на един надвиснал клон, преди да падне от канарата на скалите долу.

— Боже господи! — изпъшка тя, като погледна надолу към разбиващите се вълни. Сърцето биеше в гърдите й от напрежение и от приближаването на смъртта. Никога не беше обичала височините и когато погледна надолу, усети гадене под лъжичката.

Тя стисна зъби, ядосана от забавянето и от собственото си безсилие. Всяка пропиляна минута позволяваше на Боунс и на останалите да се приближават все повече… и времето изтичаше.

Докато се държеше за спасителния клон, Лорин започна да изучава пътеката, която се виеше по ръба на скалата, цялата обрасла с дървета и храсти. Животните, които успяваха да се движат по нея, трябваше да са доста малки и устойчиви. Беше съмнително човек да успее да върви по нея. Точно заради това Лорин реши, че трябва да тръгне точно по тази пътека. Тя се наведе ниско, почти опря с колене земята и запълзя напред. Чуваше мъжете зад себе си съвсем близо. Бяха спрели на мястото, където тя стоеше точно преди минута, се чудеха като нея коя посока да поемат.

Тъй като бе прехвърлила цялата си тежест върху пръстите на краката, Лорин загуби равновесие. Падна на едното си коляно, а другият й крак се подхлъзна от ръба на скалата. Тя сграбчи грубата висока трева и единствено тя я спаси, за да не се свлече в пропастта. Бавно, отново на косъм от смъртта, тя започна да повдига крака си, докато коляното й опря отново мократа трева и се закрепи на пътеката.

По-късно не можеше да си обясни какво я е накарало да погледне към морето в този ужасен момент. Това беше някакво чувство, нищо друго, освен едно усещане под лъжичката, което я накара да погледне, без да осъзнава какво прави.

Трите кораба не бяха кой знае колко по-големи от точици в далечината — три точки, които се движеха под формата на триъгълник. Два от корабите бяха двумачтови, а третият — водачът — тримачтов и значително по-голям от останалите.

Лорин примижа и се напрегна, за да вижда по-добре. Корабите бяха много далече и все пак имаше нещо познато, нещо толкова познато, че дори близостта на преследвачите й не можеше да я спре да пропилее ценни минути, за да се съсредоточи върху миниатюрните знамена. Изглежда, бяха синьо-бели.

Мастърс Ентърпрайзис!

Разкритието беше толкова зашеметяващо, че Лорин почти изкрещя от радост. Това бяха корабите на Мастърс Ентърпрайзис, а това означаваше, че Дерек е отишъл при баща й и заедно са се върнали за нея.

„Знаех си, че ще дойде. Сигурна бях, че Дерек няма да ме изостави тук.“

Тя се изправи на пръсти с увереност, която от седмици наред не беше изпитвала, и тръгна по хлъзгавата, тясна пътечка.

Едва измина и трийсет ярда от мястото, където пътеката излизаше на морето, когато ужасяващ, победен вик разцепи въздуха. Лорин почувствува гадене от зверските, похотливи звуци и първобитни инстинкти.

— Тук е! Боунс, тя е тука! Открих кучката!

Лорин се опита да погледне през рамо. Това беше грешка. Тя загуби крехкото си равновесие, подхлъзна се, падна по гръб и започна да се свлича надолу от ръба на скалата. Краката й започнаха да се мятат френетично във въздуха в търсене на някаква опора, която не съществуваше. Тя отново сграбчи кафявата, груба трева с двете си ръце, като се надяваше да спре. Звукът от бавното, отвратително отскубвана на лигавата трева под напора на тежестта й, стрък по стрък, я ужаси. Никога преди не бе изпитвала подобно чувство. Като се изви настрани, Лорин се прилепи към ръба на скалата и бузата й опря тревата, върху която преди минута стъпваше. Отчаяна, тя сграбчи по-свежа трева и този път хвана достатъчно, за да успее да се задържи и да престане да се плъзга инч след инч надолу от ръба на скалата.

„Не искам да умирам“ — помисли си тя ужасена.

Тази мисъл някак си я изненада. Имаше моменти, когато седеше сама на острова и изобщо не се интересуваше дали ще живее, или ще умре. Но сега, когато Дерек беше толкова близо, когато видя корабите — сега вече отново имаше за какво да се живее.

Мъжете се приближаваха още повече, но Лорин не поглеждаше назад. Успя да се задържи, но не можеше да се изкачи обратно на пътеката, за да избяга.

„Само трябва да се пусна и те никога няма да могат да ме пипнат. Никога няма да изпитам ужаса да ме докосват. Само няколко секунди във въздуха и после ще падна долу върху скалите и това ще бъде краят на всичко.“

Никога няма да имат шанса да я докосват… нито пък Дерек. Трябваше, да живее, да живее, докато Дерек дойде и я спаси. Длъжна беше да го напрани заради Дерек и заради себе си. Каквито и мъки ли й причинят Грегър и Боунс, и дори Алдън Мичъл, те не могат да унищожат желанието й за живот, не и когато имаше доказателство за любовта на Дерек, не и когато знаеше, че се е върнал заради нея. Докато е жива, той ще продължава да я търси и ще успее да я освободи.

— Хайде, елате, копелета — изсъска тя, когато пиратите приближиха. — Помогнете ми и внимавайте да не ме изпуснете. Не искам да свърша живота си, размазана върху скалите.

Боунс се изсмя, застанал на безопасно разстояние:

— Дяволски си я бива, нали, момчета?

Той хвана Лорин за китките и с лекота я изтегли на пътеката.

— Грегър те очаква — каза той, като се хилеше похотливо, докато й помагаше да се задържи. — От дълго време те чака, но вече не му остава кой знае колко много.

— Виждаш ли нещо? — попита Майкъл. Той беше застанал толкова близо до Дерек, че раменете им почти се опираха.

— Виждам една лодка. Само една. Но не мога да разбера колко души има в нея, нито пък кои са. — Дерек присви очи, за да може да вижда по-добре през мощния си телескоп.

Той усещаше парене и празнина в стомаха, които не му минаваха, откакто видя Лорин да бяга към сечището, за да подмами Боунс и отвратителната му банда далеч от Аманда и от него. Дали ще може скоро пак да я прегърне?

Като отхвърли съмненията си, той сгъна телескопа. Един от моряците веднага го взе. Нямаше нужда Дерек да ги моли за помощ: те просто предусещаха желанията му. Майкъл Мастърс добре бе подбрал екипажа си.

— Всички са наясно какво трябва да правят — каза тихо, но убедено Майкъл. Той погледна Дерек в очите и двамата дълго се наблюдаваха, черпейки сила един от друг.

— Можем да отидем направо на Сейнт Луцифер или пък да опитаме по-безопасния път. Да отидем до „Летящата гарга“.

Дерек гледаше морето и изучаваше лодките, които се движеха близо до брега.

— Ако са я хванали, сигурно е на Сейнт Луцифер. Аз подпалих къщата, но там властвуваше Алдън Мичъл и вероятно не е променил жилището си. Ако е успяла да остане на свобода, Мичъл и Грегър все още ще продължават да я търсят, така че ще ги открием в „Летящата гарга“.

Той замълча. Накрая каза:

— Нека да отидем в кръчмата. Лорин е толкова упорита и умна, че ми се ще да се обзаложа, че досега е успявала да се изплъзва на Грегър.

Майкъл само се усмихна и кимна с глава, после отиде да си върши другата работа. От все сърце се молеше Дерек да се окаже прав.

— Ти си един боклук, Боунс — прошепна Лорин, а тъмните й очи го гледаха с безмилостно презрение.

Боунс само я изгледа с омраза. Искаше му се да я нарани, да й даде урок. Но, разбира се, не можеше. Не можеше да разкъса дрехите й, да я изнасили, както отчаяно му се искаше, дори не можеше да я удари. Не можеше да направи нищо, преди Грегър да й се наслади докрай и след това да му я прехвърли.

— Дрънкай, колкото си искаш, кучко — каза той тихо с присвити, ядосани очи. Напрежението бе изписано по мрачното му лице и по изпъкналите жили на мършавия му врат. — Няма да си вечно с капитан Грегър. Когато свърши с теб, ще те прехвърли на мен. Тогава ще те видим колко си смела.

Лорин знаеше, че не бива да се подиграва на такъв зъл човек като Боунс. Знаеше, че не трябва, но не можеше да се стърпи. Тя се усмихваше самодоволно, докато вървяха към „Летящата гарга“. Отчасти се надяваше така да ядоса Боунс, че да я удари или може би да я нарани. Тогава Грегър сигурно няма да я иска. Но това надали щеше да стане. По-вероятно беше да поиска да си отмъсти на Боунс, но дори и това щеше да е известна победа.

— За мен ще бъде приятна промяна да опитам с такъв незначителен мъж като теб, след като съм била с такъв — страхотен мъж като Дерек. — Тя се засмя подигравателно, с насмешка в очите. — Предполагам, че с теб ще се чувствувам така, сякаш… сякаш съм без мъж изобщо.

Боунс се обърна и погледна Лорин. Ръката му стисна дръжката на ножа. Останалите пирати бързо се приближиха.

— Недей! — предупреди го един от тях. Той беше от старите пирати и кръвта му не кипваше толкова лесно, колкото на по-младите. — Та тя ти се подиграва бе, момче, не виждаш ли? Не се оставяй да ти влиза под кожата. — Той се захили накриво. — Много скоро, и ще я имаш цялата.

Боунс я удари по рамото с опакото на ръката си и я завъртя на място.

— Тръгвай — изсъска той през стиснати зъби. — Капитан Грегър ти е подготвил нещо специално! Утре не всичко ще ти се струва толкова весело.

Лорин тръгна и за момент притвори очи. От този момент тя се страхуваше най-много по време на дългите безсънни нощи в пещерата на малкия безлюден остров: да бъде заобиколена от мъже начело с Боунс, които да я заведат в отвратителната кръчма, където Грегър я очаква.

Тя разпозна някои от тези, които дойдоха да я видят. Мълвата, че е заловена, бързо се разпространи. Поздравяваха Боунс като завоевател, който се завръща, след като е пленил непобедимия враг. Мъжете го потупваха по рамото и му честитяха от все сърце. Лорин знаеше, че това не бяха „истински“ мъже, а по-скоро животни, които само изглеждаха и говореха като хора, но бяха твърде жестоки, твърде груби и примитивни, за да могат да бъдат отнесени към тази най-висша категория.

Когато достигна мястото, което представляваше нещо като главна улица на селището и в центъра на което бе издигната „Летящата гарга“, Лорин бе заобиколена от двайсетина мъже. Повечето от тях й казваха по най-отвратителен начин какво им се иска да направят с нея. Но всички се страхуваха толкова много от злия нрав на Грегър, че не се осмеляваха дори да я докоснат.

Изведнъж тълпата се раздели сякаш от някаква огромна невидима ръка и Лорин се сепна.

Грегър стоеше на вратата на кръчмата. Лицето му — аленочервено от ликьора и възбудата — беше почти напълно скрито от червената брада и рошавата къдрава коса. Той огледа Лорин от глава до пети. Поглъщаше я с поглед, сякаш я виждаше за първи път.

Вътре в нея се надигна отвращение и за момент тя се зачуди дали не сгреши, като разреши на Боунс да я залови, вместо да предпочете да се хвърли от скалата. Смъртта й щеше да бъде бърза и безболезнена.

Тълпата се отдръпна, за да може Грегър да я огледа бавно, от всички страни, както купувач, който преценява кобила за разплод.

— Много добре — каза той, като провлачи първата дума. — Без нито една драскотина. Или поне не се вижда. Добре си се справил, Боунс. Ще бъдеш възнаграден, обещавам ти.

Лорин стоеше спокойно, с ръце, спуснати покрай тялото, отвратена от топлия дъх на Грегър, който я облъхваше. Тя изживяваше най-ужасния кошмар и действителността беше далеч по-страшна от смътните представи, които я преследваха в съня й по време на седмиците, когато се криеше.

За двата месеца, докато не беше виждала Грегър, можеше да се каже, че той се бе изменил, и то не към добро. Очите му бяха пожълтели и макар че никога не се беше отличавал е кой знае каква изисканост, външният му вид подчертано бе влошен. От него се разнасяше зловонна миризма. Дрехите му бяха мръсни и разкъсани, брадата — разрошена.

Приличаше на човек, преследван от демони, пиянствувал в продължение на два месеца. Видът никога не лъже.

Той се приближи още повече до Лорин. Погледът му за момент се замъгли, когато зърна разкошните й гърди, които бяха разголени, тъй като липсваха две копчета.

— Кучко — прошепна той тихо и зловещо. — Знаеш ли колко неприятности ми причини?

Лорин се усмихна накриво и се опита да си придаде най-смелото изражение на лицето.

— Не мога да отгатна. Изглеждаш така, сякаш си мъртъв от два месеца или може би просто си мъртвопиян.

Грегър се засмя тихо и грубо:

— Времето май не ти е отнело куража. А какво стана с английския ти приятел? Изчезна и те остави? — Грегър говореше достатъчно високо, за да чуват повечето от пиратите. — Как се чувствуваш, малката, а? Как се чувствуваш, отхвърлена и изоставена?

— Не знам. — Лорин изправи рамене. Грегър излъчваше някакво странно отчаяние, непознато досега, от което изглеждаше по-слаб, но в същото време и по-опасен. — Никой не ме е изоставил. Дерек ще се върне да ме вземе. Само почакай, и ще видиш.

Грегър силно се засмя и се обърна към присъствуващите:

— Чувате ли, момчета? Тя каза, че английското копеле щяло да се върне да си я прибере. Разтреперват ми се гащите само като си помисля. А на вас?

— Съвсем се разтреперих, капитан Грегър! — извика Боунс. — Треперя като бебе наистина!

Когато Грегър отново погледна Лорин жълтите му очи бяха станали още по-пронизителни, по-напрегнати и по-зли. Той погледна Лорин втренчено и отпи глътка от шишето е ром дори без да мигне. Изтри уста с опакото на ръката си, оригна се и протегна ръка към косата й. Тя го удари през ръката и това видимо му достави удоволствие.

— Не ти е приятно да те милвам, а, кучко? Иска ти се само англичанинът да те гали, нали?

Сякаш забравил за трийсетте мъже, които ги обграждаха, той се потри между краката.

— Може би трябва да легна с тебе тука, направо на земята — съскаше той и докато изговаряше възбудено тези противни думи, слюнки хвърчаха от устата му. — А после, като свърша, да те прехвърля на другите да ти се изредят един по един.

Лорин погледна Грегър право в очите и с неподозиран и за самата нея кураж прошепна с абсолютна убеденост:

— Дерек ще те убие.

Категоричната и спокойна увереност, с която прозвучаха тези думи, изненада Грегър и видимо го потресе. Времето сякаш спря. Двамата се гледаха право в очите. Знаеха, че това е истина.

— Ще видим — каза най-накрая Грегър, макар че не успя напълно да разчупи тишината, която се бе възцарила. Пиратите гледаха с похотливи погледи и се надяваха скоро да се намерят между краката на чувствената и смела американка.

За удоволствие на присъствуващите Грегър зяпаше Лорин с ококорени очи и с жаден поглед поглъщаше гърдите й. Накрая надменно я погледна в очите. После се приближи още повече, за да може само тя да го чува:

— Англичанинът може и да ме убие, кучко. Но преди това ще се занимая с тебе. Натам духа вятърът и трябва да знаеш, че не ще можеш да избегнеш бурята.

Той вдигна ръка и хвана твърдите гърди на Лорин, без да я изпуска от поглед. Леко притисна с пръсти зърната й и лицето му се изкриви в усмивка.

— Може пък в крайна сметка да не ме убие.

В очите му за момент блесна фатална предопределеност и Лорин си помисли, че този човек не се страхува от смъртта. Той всъщност се отнасяше с презрение към живота изобщо, както и към собствения си живот. Тя разбра, че каквото и да му стореше Дерек, нищо нямаше да е в състояние да компенсира онова, което той се канеше да направи с нея.

— Може би си прав — прошепна Лорин, като се стараеше да не обръща внимание на мръсните му мазолести ръце върху гърдите си и миризмата на ром, която лъхаше от устата му. — Дерек може би няма да те убие, защото дотогава ще си вече мъртъв.

Грегър се изсмя тихо на перченето на Лорин и притвори за секунда очи. Тя се нуждаеше точно от това и не пропусна да се възползва.

Като насън тя измъкна ножа от калъфа на кръста му, вдигна го високо над главата си и с все сили замахна към дебелия му корем. Грегър инстинктивно сви лактите си навътре, за да се предпази. Ножът преряза ръката му и кръвта плисна като фонтан от дълбоката рана.

Той зави от болка и преди Лорин да успее да изтегли ножа, за да го промуши още веднъж, този път смъртоносно, Боунс се нахвърли върху нея, хвана я за ръката и я събори на земята. Лорин се проклинаше — ако не бе замахнала толкова отвисоко, с цялата си сила, Грегър нямаше да може да се предпази.

— Ах ти, кучко! Ще те убия! — просъска той. Лицето му бе почервеняло от ярост. Той силно притискаше ръката си, която кървеше.

Докато няколко от пиратите притискаха Лорин към земята, Боунс помагаше на Грегър да пристегне ръката си с парче плат.

— Доста лоша рана, капитане — каза Боунс, докато слагаше още една превръзка, за да спре кървенето, което все още проникваше през плата.

Грегър, и преди беше раняван, но никога не бе губил толкова много кръв. Независимо че се опитваше да си придаде самоуверен вид, беше уплашен до мозъка на костите си. Главата му олекна, пръстите на ръцете и краката му изтръпнаха.

— Заведи тая кучка на сигурно място — каза той на Боунс. Гласът му беше слаб и безжизнен. — По-късно ще се разправям с нея. Няма къде да ми избяга. Имам достатъчно време.

— Слушам, капитан Грегър отвърна Боунс, доловил внезапната уязвимост на шефа си. Той се чудеше какво ли щеше да му се случи, ако Грегър умре. Знаеше, че мъжете на „Неверник“ не го харесват, но го понасят само защото беше спечелил благоразположението на шефа.

Поведоха Лорин, която пищеше и протестираше, към малка бамбукова кошара, където държаха гъските. Избутаха я вътре и оставиха двама от мъжете да я пазят.

— Рани лошо капитана — прошепна Боунс, клекнал, за да може да я гледа право в тъмните уплашени очи. — Но той скоро ще си възвърне ситите и когато това стане, тежко ти. — Той облиза похотливо устни. — Трябваше да го убиеш. Само го ядоса, а това е най-лошото нещо, което можеш да направиш на капитан Грегър.

Той започна да се смее. Смехът му бе пронизителен и животински, изпълнен със садистична радост. Докато се отдалечаваше, той не преставаше да се смее. При нея остави двама навъсени пазачи.

Лорин гледаше след него и чувствуваше как потреперва. Боунс беше прав — раняването на Грегър бе най-лошото нещо, което можеше да направи.

Те гребяха тихо в тъмнината. Нямаше нужда да разговарят. И шестимата знаеха какво точно се иска от тях, когато стигнат брега.

Дерек стоеше най-отпред, а зад него беше Майкъл. Малката армада, която вятърът отнесе далеч от Вирджиния, остана назад. Дерек успя да ги убеди малко хора да претърсят Сейнт Луцифер и по този начин да запазят секретността, която досега им беше съюзник. V-образният корпус на лодката се заби в пясъка на брега с тих стържещ звук. Дерек скочи. В широкия му колан бяха втъкнати пушки кремъклийки, а на левия му хълбок висеше богато гравирана, къса, тежка сабя.

— Там беше кръчмата — обясни той, като посочи към Голямата къща. — Ако Алдън Мичъл е все още на острова, предполагам, че е в харема.

Малката група вървеше бързо покрай брега към тясната пътечка, която навлизаше сред дърветата. Въпреки че Дерек само веднъж преди това беше минавал по нея, той си спомняше всяко дърво и всеки завой.

В харема светеше. При предната и задната врата, близо до дърветата, от двете страни бяха застанали пазачите.

Майкъл и Дерек се разделиха и започнаха да се придвижват между дърветата. Щяха да изчакат няколко минути и след това да пресекат сечището, за да достигнат до мъжете, които пазеха предната врата.

Дерек извади сабята от ножницата я докато чакаше, огледа пазача.

Беше се облякъл в черни дрехи, за да не се забелязва в тъмнината. Най-накрая излезе иззад дървета. Дори пясъчнорусата му коса бе скрита от плетена вълнена шапка. Държеше сабята зад гърба си, за да не би бледата лунна светлина да се отразява по блестящото й острие.

Пазачът забеляза Дерек, когато ги деляха още петнайсет стъпки. Вместо да се развика и да изтича да доведе останалите на помощ, той посегна към пушката си. Още не бе успял да зареди и да се прицели във връхлитащия млад човек, облечен в черно, когато острата студена сабя промуши стомаха му. Той умря с очи, устремени в Дерек.

Дерек подпря трупа на къщата, за да прилича на заспал. После провери петлето на пушката. Ако се съдеше по корозията на запалителния механизъм, беше съмнително пушката да гръмне, дори и да бе успял да дръпне спусъка. Един добър войник би трябвало да поддържа оръжието си в идеално състояние.

Презрението му към Алдън Мичъл и всичко, свързано с него, се засили още повече.

Дерек първи влезе в харема. В преддверието се появи друг пазач, който дъвчеше някакъв плод. Той погледна Дерек объркано. Докато го разпознае, съдбата му бе решена. Дерек подхвана трупа, преди да падне, и тихо го сложи на пода. Чуха се стъпки. Дерек погледна нагоре и стисна дръжката на сабята, готов да убие още някого, ако се наложи. Беше Майкъл Мастърс, следван от хората си. Той погледна към трупа неодобрително и кимна с разбиране към Дерек.

— Ужасен занаят — въздъхна той.

Дерек кимна, защото мразеше клането повече от всеки друг, но също така знаеше, че това е единственият начин Лорин да бъде спасена.

Той застана пред вратата на стаята, за да събере кураж. Не че се страхуваше за живота си, а за това какво щеше да завари. А ако Лорин — обругана, намразила мъжете — се отврати от него…

„Не мисли за това сега!“ — каза си той.

После широко отвори вратите и влетя със сабя и едната ръка и с пушка в другата. Алдън Мичъл седеше зад старата, издълбана с ножове маса, наведен над счетоводната книга с перо в ръка. Когато видя Дерек, устните му се разтрепериха и цялото му тяло силно се затресе.

— Къде е тя? — попита той, без да обръща внимание на изплашените коленичили жени, покрай които минаваше.

Алдън само гледаше — ту Дерек, ту Майкъл Мастърс, ту моряците със сурови лица, които обикаляха стаята, за да проверят дали някоя от жените има нужда от медицинска помощ.

— Коя? — попита Алдън. Гласът му трепереше. В същия миг Дерек опря върха на сабята в гърлото му. — А-аз не знам! Моля ви, моля ви, не ме убивайте! Моля ви се! — Алдън зарида.

Той се свлече от стола на колене и сключи ръце като за молитва.

— Нямам намерение да наранявам никого наистина!

Дерек и Майкъл стояха един до друг и гледаха коленичилия човек с презрение. Както на повечето самозвани полубогове, и на Алдън Мичъл му липсваше всякаква смелост.

— Къде е американката?… Къде е Лорин? — повтори Дерек, като отново опря върха на сабята във вратната му вена.

— Тя… тя е при Грегър. Още не съм я виждал. Кълна се! Няма и два часа, откакто пристигна една лодка и ми съобщи, че току-що са я заловили, след като са я търсили два месеца!

— Лъжеш — каза Дерек и леко натисна сабята. Потече една капка кръв.

Алдън издаде нечовешки квичащ звук, въпреки че болката не можеше да е чак толкова голяма, за да предизвика такава реакция.

— Истина е, казвам ви! — изпищя Алдън. — Вземете жените, ако искате. Всичките ги вземете. Ще ви докарам още, само ме оставете жив. Ще ви доведа още стотици кучки!

Дерек можеше да остави Алдън Мичъл жив. Да убие коленичил човек, който моли за милост, не беше мъжествена и смела, постъпка. Но неспособността на Мичъл да осъзнае, че отвличането на жени и превръщането им в робини е вродено зло, подсказа на английския благородник най-правилното решение.

— Значи Лорин е вече при Грегър? — попита Дерек.

Алдън кимна енергично с глава.

— Ранила го е. Така ми казаха. — Той махна плавно с ръка по посока на уплашените жени, коленичещи на възглавниците.

— Вземи ги с теб. Веднага ще ти докарам още. Най-хубавите жени по света. Всичките ще са добре подготвени. Самият аз ще ги обуча да правят всичко, каквото поискате. Абсолютно всичко!

Дерек обърна гръб на Алдън Мичъл. Погледна към жените и тихо каза:

— Има лодки, които ще ви отведат в Съединените щати, ако желаете това. Не се притеснявайте. Той никога вече не ще може да ви нарани.

После се обърна към един от войниците:

— Този човек е виновен за отвличането на Лорин Мастърс. Смятам, че знаеш какво трябва да се направи.

Дерек и Майкъл излязоха от стаята. Малко по-късно войникът ги последва. След себе си той остави трупа на Алдън Мичъл.

— Вече не е далеч — каза Дерек и се наведе, за да може да гледа Майкъл в лицето. — Знам къде живее Грегър на острова. Там ще намерим Лорин.

Майкъл кимна мълчаливо. Според Дерек безчовечността бе шокирала изтънчения американски бизнесмен. Освен това той се запита дали Майкъл бе недоволен от факта, че заповяда да убият Алдън Мичъл. Надяваше се това да не е така. Можеше да твърди е вълна увереност, че е постъпил правилно.

Като усети погледа на Майкъл върху себе си, Дерек попита:

— Всичко наред ли е?

— Да. Ти взе най-точното и най-правилното решение за това чудовище. — Майкъл беше прочел абсолютно точно мислите на Дерек. — Понякога в живота се налага да правиш труден избор. — Той потупа Дерек по рамото. — Когато си я приберем, ще ти дам благословията си да се ожениш за нея.

— Честно казано, малко се притеснявах да ви питам за това.

— Сега остава единствено да получиш нейното съгласие — в отговор се усмихна Майкъл. — От опит знам, че когато сметна нещо за правилно, тя винаги е против, Лорин е най-опаката жена, която съм срещал.

Дерек кимна:

— Това е и една от причините да я обичам.

Той погледна към звездите, обзет от нетърпение да стигне колкото се може по-скоро до „Летящата гарга“. Докато моряците гребяха, той се питаше колко ли от мъжете в лодката, без да изключва и себе си, ще останат живи до сутринта.

Звуците на барабани и цигулки, смеховете на мъжете и танците на жените кънтяха във вечерния сумрак от близо час, когато Боунс отиде до кошарата да вземе Лорин.

— Трябваше да го убиеш — ухили се той широко, докато отключваше вратата. — Капитан Грегър е в отлична форма и иска да те види отново!

Лорин изпълзя от клетката, без да се съпротивлява, но Боунс я сграбчи за рамото и я изправи на крака по-грубо, отколкото беше нужно.

Тя само го изгледа и с това предизвика отново невесело кикотене.

— Хайде, малка моме, има празненство и ти ще бъдеш почетен гост.

Ако Боунс не бе придружен от още четирима мъже, Лорин щеше сериозно да се замисли дали да не нападне слабия мъж. Но имаше твърде много хора от екипажа на „Неверник“, за да може успешно да се защити и да избяга.

Докато вървеше, тя усилено разсъждаваше. Беше убедена, че може да намери начин да се измъкне, преди Грегър да изпълни пъклените си заплахи.

Пред „Летящата гарга“ гореше огромен огън. Около трийсетина мъже и още толкова жени се бяха разположили около него. Много от тях пиеха и всички се смееха. Лорин се учуди, като видя толкова много жени. Тя се питаше дали те изобщо някога са се притеснявали да бъдат „момичето“, в чест на което се правеше подобно празненство.

Имаше само един стол близо до огъня — голям и с висока облегалка. Бяха го откраднали от капитанската каюта на един завзет от „Неверник“ кораб. На него седеше Грегър. Ръцете му бяха отпуснати върху тапицираните странични перила. Превръзката на ръката му беше дебела, но снежнобяла, въпреки отчаяните надежди на Лорин да зърне следи от кръв.

Грегър й се усмихна, когато приближиха. Сред пиратите се чуха одобрителни възгласи. Те вдигнаха меховете и напълниха чаши. След отвратителни тостове чашите се изпразниха. Боунс и останалите пирати дърпаха и бутаха Лорин, докато я приближат съвсем до Грегър, а след това я принудиха да коленичи в краката му.

Изведнъж веселбата спря и настъпи тишина.

— Както виждаш, възвърнах мъжката си сила — каза Грегър, като гледаше коленичилата Лорин пред себе си. Говореше високо за радост на хората около огъня. — Едва ли не съм ти благодарен, че ме рани. Раната беше незначителна, но пък ни даде време да подготвим тази церемония. — Той погледна към мъжете и жените, които поглъщаха всяка негова дума: — Нали така?

Разнесоха се възклицания, които шокираха Лорин. Трудно й беше да повярва, че на едно място могат да се съберат толкова много хора, които да се отнасят с такова презрение към живота и към неписаните закони на благоприличието.

— Продължавайте — извика Грегър.

Отново засвириха на барабани и цигулки и Грегър престана да бъде център на вниманието.

Лорин усещаше всички погледи приковани върху себе си. От време на време тя поглеждаше към жените. В очите на някои от тях имаше състрадание, но повечето не изразяваха нищо друго, освен примирение.

Тези жени приемаха разврата на мъжете около тях, без да ги осъждат по някакъв начин. Лорин знаеше, че тя никога не би могла да живее по този начин каквото и да й се случи.

Когато се опита леко да смени позата си и да приседне, Боунс се втурна към нея. Той я предупреди с най-отвратителния език, който някога беше чувала, че ако това се повтори, той лично ще й отреже стъпалата на краката с ножа си. Лорин разбра, че перспективата да я притежава го бе довела до умопомрачение. Тя бързо коленичи отново и извърна поглед от Боунс, ужасена от това, което видя в очите му.

Грегър се усмихна садистично и похотливо и каза:

— Искам всички да могат да те гледат и да те виждат добре. Искам да им покажа, че аз съм единственият властелин на този остров. И когато им докажа кой съм, ще ги накарам да те съблекат, за да може всеки мъж и всяка жена да знаят какво притежавам.

Той се ухили леко. Погледът му попиваше тялото на коленичилата жена и за пореден път Грегър си представяше как би изглеждала без дрехи.

— А когато на всички стане ясно, че винаги получавам това, което искам, ще те отведа оттук и ще ти покажа какво значи да бъдеш с един истински мъж.

Лорин забеляза, че Грегър не пие. Очите му бяха ясни и светли, може би съвсем леко жълтееха от предишните ексцесии. Тя го беше ранила, но верен на думата си, той бързо се бе възстановил.

Тя забеляза също така, че тази нощ не носи нож на кръста. Веднъж вече беше правил тази грешка и нямаше да допусне това да се повтори. Ако имаше нужда от сила, за да я укротят, Боунс и останалите пирати, на които бе наредено да я наблюдават по време на церемонията, щяха да свършат тази работа.

„Побързай, Дерек! Моля те, побързай!“, помисли си Лорин, уплашена, че времето изтича и че нито тя, нито Дерек, нито баща й или пък милионите му могат да променят неумолимия ход на събитията.

Огънят гореше и пламъците му хвърляха отблясъци на повече от десет стъпки височина. Лорин се стараеше да не го гледа. Той я хипнотизираше и размеквайте мозъка й. А ако тази нощ имаше някакъв шанс за бягство, тя се нуждаеше от цялата си физическа и умствена енергия.

Скришом тя се опитваше да открие някои пропуски, от които да се възползува, но такива почти липсваха.

Грегър продължаваше да седи на величествения си стол, който изглеждаше съвсем не на място на Карибските острови. Той се бе облегнал с наслада и отпиваше от чаша, която, както Лорин подозираше, не беше пълна с ром. Освен това тя забеляза поне четирима мъже, чиято задача бе да я пазят отдалеч. За нея не бе никак трудно да ги открие — единствени те не пиеха, не танцуваха, не се смееха и не опипваха момичетата, които им сервираха.

Независимо, че не беше вързана, Лорин нямаше никакъв шанс да избяга. Беше принудена да коленичи до Грегър като добре обучено куче в краката на господаря си.

Усети, че той я наблюдава, и вдигна глава. Не се изненада никак от това, което видя. Очите му бяха тъмни, напрегнати, зли и пълни с похот.

Той се засмя накриво и откри пожълтелите си зъби.

— Тази нощ ще сложа край на опитите ти да избягаш — каза той достатъчно високо, за да надвика барабаните и цигулките. — И какво ще излезе от големите ти приказки, а, кучко? Мислех, че винаги намираш отговор и никога не падаш духом.

Той се засмя. Лорин усети как сълзите парят на очите й и наведе глава. Мразеше смеха на Грегър. Търсеше сили в себе си да го предизвика, да се бори с него до горчивия, омразен и неизбежен край. Обзе я отчаяние и една-единствена сълза се търкулна по бузата й. Тя бързо я избърса ядосано.

Нямаше да се моли. Нямаше да моли за милост Грегър или Боунс, или някой от тези чудовища в човешки образ, които плаваха на „Неверник“. Можеха да я притежават, вероятно не би могла да направи нищо, но нямаше да позволи да пречупят духа й, независимо какви сурови, брутални или безнадеждни неща щяха да й се случат. Тя просто трябваше да издържи, докато дойде Дерек, защото той се беше върнал заради нея и когато я откриеше отново, щеше да оправи живота й.

Музиката рязко спря. Лорин погледна към тълпата. Лицата им пламтяха от ликьора, напрежението и възбудата. Очакваха голямото събитие и Лорин знаеше, че тя е голямото събитие.

Не съзря съчувствие върху нито едно лице, дори и сред жените.

Най-накрая тя погледна към Грегър. Той все седеше на стола. Беше вдигнал дясната си ръка с длан към хората. Лявата му ръка беше отпусната на стола. Лорин се чудеше колко ли е голяма болката, която изпитва, и дали е успяла да го нарани дотам, че да се откаже да се занимава с нея.

Грегър щракна с пръсти.

Двама от мъжете, които я наблюдаваха, се втурнаха напред. Сърцето на Лорин бясно заби в гърдите й, а очите й започнаха да се стрелкат наляво и надясно като на уплашено зайче, хванато в капан.

Грегър отново щракна с пръсти.

Двамата пазачи хванаха Лорин за ръцете и грубо я изправиха на крака. Боунс се приближи с усмивка, очите му почти пламтяха от задоволство и очакване.

— Махнете си отвратителните ръце — просъска Лорин през стиснати зъби, като се опитваше да освободи ръцете си. Двамата мъже продължаваха здраво да я стискат и да държат ръцете й разпънати настрани.

Боунс заобиколи Лорин и се промъкна зад гърба й. Тя чу как Грегър отново щракна с пръсти и пазачите я обърнаха с гръб към Грегър и с лице към тълпата. Сред гуляйджиите се понесе шепот. Лорин погледна зачервените им и възбудени лица и си помисли: „Това не може да ми се случи. Дерек никога не би позволил да се случи.“

Без да става, Грегър заговори тихо и заплашително, както кралят на верните си поданици:

— Всички знаете какви неприятности ми причини тази жена. Тя ме обиди и въстана срещу мен. Дори ме рани със собствения ми нож. Тя си мислеше, че ще ме предизвика и ще се отърве с това. Но онова, което ще видите тази вечер, се случва на жени, които не ми се подчиняват.

Отново се разнесе шепот.

Лорин усети нечии ръце върху бедрата си. Опита се да погледне през рамо, но мъжете, които я държаха, дръпнаха още по-рязко и силно ръцете й.

Тя примижа от болка, но не извика. Чу се одобрителното хилене на Боунс, който я опипваше.

— Свиня — каза Лорин. Тя не можеше да го види, но усещаше ръцете му, които се движеха нагоре по тялото й.

— А, ти си хубава — отвърна Боунс. Ръцете му вече бяха стигнали под мишниците й и я галеха през раз късаната рокля. Много бавно той достигаше до деколтето, от което се показваха тежките й гърди.

— Ти наистина си много хубава и ще направиш капитана истински щастлив.

Ръцете му галеха гърдите й и пръстите му се гушеха в разтвореното деколте. Лорин преглътна отвращението си. Ненавиждаше чувството да усеща ръцете на Боунс върху гърдите си и не можеше да повярва, че толкова много хора са очаровани от това, което става.

— А сега какво да заповядам на Боунс? — попита Грегър с боботещ, властен и авторитетен глас.

Всички започнаха да скандират в един глас:

— Късай! Късай! Разкъсай й роклята! Скъсай я!

Лорин чу смеха на Боунс и затвори очи. Не можеше да гледа всички тези противни лица наоколо, докато разкъсваха дрехата й.

И изведнъж, точно когато очакваше Боунс да разкъса корсажа й и да изложи на показ гърдите й пред присъствуващите, сред нощния въздух отекнаха пушечни изстрели.

За частица от секундата Лорин разбра какво става. Отвори очи и видя няколко от мъжете да падат на колене, да захвърлят всичко, каквото държат, и да скриват с ръце главите си. Жените някак си разбраха, че не те са обектът на нападението, и останаха прави. Двамата мъже, които държаха Лорин, за да осигурят беззащитността й срещу Боунс, се свиха на земята с ръце пред гърдите.

— Какво по дяволите! — замънка Боунс с размътен мозък от рома, изпит по време на празненството.

Грегър, който не беше притъпил сетивата си с алкохол, реагира мигновено. Извъртя се и отскочи настрани от стола, минута преди един куршум да пробие плюшената му тапицерия.

Лорин също реагира бързо. Завъртя се на пети, сви малките си ръце в юмруци и ги доближи един до друг. Тя се извъртя на сляпо, но ефективно. Успя да удари Боунс по челюстта. Той се извъртя и падна на колене. Тя замахна още веднъж високо над главата си и го фрасна по тила с такава сила, че си помисли, че си е счупила костите на ръката.

Зашеметен, Боунс заби глава в земята, почти в безсъзнание, като пъшкаше и мънкаше заплахи срещу нея.

Лорин се обърна по посока на дърветата отстрани точно навреме, за да види как Дерек се нахвърля върху един от пиратите на земята със закривена сабя в лявата ръка и кремъклийка в дясната.

Погледите им се срещнаха за момент и после пиратът се нахвърли върху Дерек, като държеше сабята отпред, сякаш е копие.

В този момент сърцето на Лорин спря да бие. Но Дерек лесно отби атаката, спъна пирата и след това ловко го уби със сабята.

Лорин се втурна към Дерек, забравила за клането и насилието, които ги заобикаляха. Изпитваше отчаяна нужда да го усети до себе си, да се убеди, че наистина е тук, а не е плод на въображението й, за да успее да преодолее ужасяващите мигове с Грегър, Боунс и всички останали пирати от „Неверник“.

Дерек разтвори ръце и Лорин се хвърли в прегръдките му. Обви врата му с ръце. Притискаше го пламенно, сълзите й се стичаха весело и с наслада, защото лорд Дерек Йорк се бе върнал заради нея и отсега нататък нищо вече нямаше да бъде в състояние да ги раздели.

Тя все още притискаше Дерек, заровила лице във врата му, когато чу познатия гълчащ глас на баща си.

— Сега не е време за това, Лорин.

Без да сваля ръце от Дерек, тя погледна през рамо към хубавото лице на баща си и весело изписка.

— Татко!

— Не сега! — извика баща й.

Лорин разбра сериозността на положението след секунда, когато Майкъл стреля по посока на Дерек. Чу се пронизителен рев от болка, последван от падащо тяло точно зад Дерек.

— Обичам те! — каза Лорин и го погледна за секунда още веднъж в очите, преди да го пусне.

Навсякъде около нея бушуваше битка. Освен че хората на Дерек и баща й бяха много, всички до един бяха отлично обучени и способни войници, което увеличаваше още повече превъзходството им. Лорин искаше сама да се включи в битката, въпреки че имаше защитници. Но един невероятно висок човек на име Хюго отговаряше за сигурността й. Той я превеждаше през бъркотията и съвсем хладнокръвно уби двама пирати, които се опитваха да заплашват Лорин.

С мрачен и страстен поглед Дерек кръстоса шпага с един пират, чието лице му се стори познато, но не можеше да си спомни името му. Двубоят не продължи дълго, Дерек му приложи една хватка, която бе научил в Итън. Изви се наляво, изчака нападението на пирата, отскочи назад и после моментално нанесе удар. Сабята му навлезе дълбоко точно под протегнатата ръка. Мъжът издъхна, преди да падне на земята.

Дерек се отдалечи от огъня, където битката беше в разгара си. Лорин вече бе спасена и трябваше да се разреши недовършената работа с Грегър. Не беше достатъчно това, че освободи Лорин и можеха да се приберат в Лондон или във Вирджиния, или пък другаде, където й се живееше. Той си бе дал дума да заличи всяка следа от Грегър, за да не може нито един влюбен мъж като Дерек някога да изпита такава душевна болка.

Той тръгна бавно между дърветата. Усещаше всичките си сетива напрегнати в очакване на тази фатална битка с мъжа, когото бе принуден да търпи толкова дълго, докато успее да върне свободата на сестра си.

— Хайде, покажи се — каза Дерек с присвити очи, като се взираше в сенките. Знаеше, че Грегър трябва да е някъде наблизо. — Винаги си казвал, че искаш да кръстосаме шпаги. Сега имаш тази възможност.

Той продължи напред, все по-навътре в гората, стиснал сабята и пистолета. Интуицията му подсказваше, че Грегър е наблизо.

— Дойде денят на Страшния съд, Грегър — каза той, само че съвсем тихо. Войнишкият му инстинкт му подсказваше, че врагът е съвсем близо. — Време е да заплатиш за всичко, което си сторил.

— Не е толкова сигурно.

Грегър изскочи на сечището с огромна сабя в ръка. Дори и в тъмнината очите му ярко блестяха. Дерек знаеше, че той е опасен противник, равностоен в много отношения и че ако не се бие безупречно, никога няма да доживее да се ожени за Лорин.

Макар че ги деляха няколко стъпки, те започнаха да обикалят в кръг и да се преценяват един друг, сякаш не го бяха правили стотици пъти досега.

Дерек погледна Грегър в очите с надеждата да открие мътния блясък на алкохола, който да е притъпил рефлексите му. Но, от друга страна, му се искаше да е в отлична форма. Беше дошло времето за възмездие, за това, да се разбере що за човек е Грегър и да се сложи край на борбата им за превъзходство.

Усмивката изчезна от лицето на Грегър. Шегата, доколкото изобщо можеше да съществува при такава битка, също изчезна пред лицето на смъртта.

— Дълго чакахме този момент — каза Грегър. Той обикаляше бавно в кръг и изучаваше Дерек, сякаш животът му зависеше от това. — Ти искаш част от мен, англичанино, а аз искам част от теб.

Той се засмя и спря, където смяташе, че се открива възможност да атакува левия му крак. Замахва със сабята. Дерек парира удара и моментално отскочи назад.

Грегър се засмя.

— Бърз си, англичанино. Наистина си бърз. Но отстъпваш, а с отстъпление никога няма да победиш!

С по-слаб противник Дерек би си позволил да отвърне на подобно предизвикателство, но не можеше да се разчита на кавалерството на Грегър, който бе убил толкова много хора и бе извършил не по-малко подли постъпки.

Грегър отново нападна, този път на по-уязвимо място — дясното коляно. Дерек отново отби удара и отскочи назад в безопасност. Но този път разбра нещо полезно: Грегър целеше просто да го рани, а не да нанесе бърз, смъртоносен удар — пробождане на коляното, удар в слабините, прорез в ръката. Тези рани щяха да предизвикат съществена загуба на кръв, да измучат силите му и да го оставят беззащитен в ръцете на Грегър за последния удар.

— Да не си си глътнал езика? — попита Грегър. После вдигна сабята високо над главата си и нанесе удар с невероятна сила.

Дерек нямаше друг избор, освен да кръстоса сабя с него. Въпреки че успя да отбие нападението, той бе принуден да отстъпи няколко крачки. Огромната сила на Грегър и теглото му бяха фактори, които Дерек трябваше да преодолее, ако искаше да победи.

Той едва успя да възстанови равновесието си, когато Грегър атакува по същия начин. Бруталната сила на второто нападение принуди Дерек да отстъпи още три крачки. Той излезе извън малкото сечище и почти се спъна в ниската растителност покрай пътеката. След секунда скочи обратно на сечището, преди Грегър отново да нанесе удар.

По устните на Дерек пропълзя усмивка.

— По-опитен си, отколкото си мислех — каза той с уважението, което един войник изпитва към друг.

Грегър имаше намерение да закара Дерек сред шубраците, където нямаше да бъде толкова подвижен, тъй като земята беше гъсто обрасла с растителност. Там Грегър можеше да победи със сила. Той не бе просто едно брутално чудовище, което търсеше бързата смърт. Той имаше способността да планира атаката си няколко хода напред.

Те продължиха да обикалят в кръг и ударите на острите им саби отекваха в нощта. Потта се стичаше на тънка струйка по гръбнака на Дерек. Докато се отбраняваше и нападаше, той изучаваше слабостите на Грегър, от които можеше да се възползва.

Те спряха и погледите им се срещнаха. Дерек въздъхна:

— Как ли се чувствува човек, когато умре?

Грегър замахна по същия начин, както и при предишните атаки. Изви лявата ръка назад и замахна за смъртоносния удар с дясната, в която държеше тежката сабя.

Дерек направи голяма крачка назад, като се поколеба само за частица от секундата, и сабята разцепи празното пространство точно под брадичката му. Когато острието проряза въздуха покрай него, Дерек скочи напред, обърна се настрани, за да не представлява голяма мишена за противника, и прободе Грегър точно под лявата ръка на единственото фатално място, което стоеше неприкрито. Това беше напълно достатъчно. Стоманата се срещна с плът и кости. Грегър погледна Дерек право в лицето, очите му изразяваха уплаха и ярост. Той вдигна сабята, но преди да успее да я стовари върху главата на Дерек, тя се изплъзна от изтръпналите му пръсти.

— Проклет да си, англичанино — въздъхна Грегър. Със силен замах Дерек измъкна острието от гърдите му. Той не усещаше нито удовлетворение, нито състрадание. Едно зло на тази земя бе на секунди от смъртта. Дерек се беше справил с бясното куче бързо и безвъзвратно.

Грегър посегна да вземе ножа от земята пред краката си. Когато се наведе, той изгуби равновесие и падна по лице.

След минута вече беше мъртъв. Безжизнените му очи гледаха с омраза английския лорд, който сложи край на терора, господствувал в Карибско море.

— Свърши се — промълви Дерек, като гледаше надолу към трупа. — Най-накрая се свърши.

Той се обърна с гръб към сечището, където приключи последната битка.

Обзе го странна смесица от отпадналост и въодушевление, когато си помисли за Лорин и за това колко ще бъде чудесно да бъдат заедно сега и завинаги.

Лорин се облегна назад, докато почувствува рамото й да опира в гърдите на Дерек. После вдигна глава, погледна го и за пореден път бе завладяна от изящния му профил. Той я прегърна и двамата се загледаха в морето.

— Нервна ли си? — попита той.

Лорин сви рамене.

— Малко, струва ми се. Но щом си до мен всичко ще е наред.

Тя завъртя халката около пръста си.

— Изнервена си. Само тогава въртиш пръстена си.

— Още не съм свикнала. Отскоро го нося.

Дерек се усмихна на обяснението й.

Лорин загледа ръката си и халката. Стягаше й повече, отколкото преди три месеца, когато бе сложил по време на сватбената церемония,

Тя попипа корема си. Въпреки, че не чувстваше все още нищо, тя знаеше, че е бременна и че носи неговото дете.

Дали ще има син? Ако е така, тя искаше той да прилича на баща си.

Лорин отново го погледна. Морският бриз рошеше косата му и тя почувствува напрежение в гърдите И дълбоко вътрешно вълнение.

Как ли ще реагира, когато му каже, че очаква първото им дете? Тя се усъмни, че е бременна, преди около седмица, но не беше му казала, защото се страхуваше, че ще отложи заминаването им за Лондон. Тя знаеше, че той гори от нетърпение да се върне у дома си. Бяха изминали много месеци, откакто не се беше прибирал — близо година, — и тя не искаше да попречи на пътуването.

— За какво мислиш? — попита тя тихо и отново облегна глава на силните му гърди.

— За нашето семейство.

— Не се тревожи. Ще очаровам баща ти. Ще ме одобри — каза тя с по-голяма убеденост, отколкото усещаше.

— Нямам предвид баща ми. Говоря за нашето семейство — аз, ти и бебето — за нас тримата.

Той я стисна за рамото и я притисна още по-близо до гърдите си.

Вятърът беше хладен, а Лорин не обичаше да й е студено.

— Детето ни ще бъде красиво… сигурен съм. Надявам се да е момиче и да прилича на майка си.

По устните на Лорин се появи усмивка:

— Как разбра? Винаги съм мислила, че мъжете последни научават за това.

Дерек широко се усмихна.

— Всъщност не знаех. Не и до този момент. Просто предполагах, а ти потвърди подозрението ми.

Лорин се усмихна. Никога не можеше да пази тайна от него. Сега разбра, че не е имало защо да се притеснява от реакцията му.

— Обичам те — тихо каза Дерек и я притисна още по-силно. — Обичам те за хиляди неща, но сега, когато знам, че ще ме направиш баща, те обичам повече от всякога. Повече, отколкото съм си представял, че мога да обичам някого.

Лорин почувствува как очите й се пълнят със сълзи, но се сдържа. Макар че той сега допускаше повече изблици на чувства, отколкото когато се запознаха, все още му ставаше неудобно, като я виждаше да плаче, дори и от радост.

— Ще се настаним в източното крило — продължи той. — И въпреки че ще живеем с баща ми в Йорк Менър, не бива да се притесняваш, че ще ти липсва уединение. Има тридесет и две стаи.

Той целуна Лорин по главата. Замълча за момент, за да вдъхне дълбоко приятния аромат, който тя излъчваше.

— Веднага щом се приберем, ще започнем да подготвяме детската стая. Ще я наредим по твой вкус.

Тя се опита да каже нещо, но вълнението задушаваше думите й. Вместо това се обърна, обви кръста му с ръце, сложи бузата си на гърдите му и силно го притисна. „Ще бъде хубаво“, тя беше сигурна в това, щом е с Дерек.

Надяваше се да роди син заради него, но знаеше, че първото им дете няма да е единственото. Любовта им щеше да издържи на трудностите при отглеждането на децата и на временните семейни конфликти и щеше да ги дари с много деца. Лорин беше убедена в това.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.